Краєм ока Гнат помітив рух, але не подав знаку аж поки дівчина повільно не підійшла й не зупинилася поряд.
— Я не знала, — прошепотіла вона.
Тільки тоді він скосив на неї погляд. Дівчина не зводила очей з кіптявого фургона, руки вона схрестила на грудях і наче сама себе обхопила, спина згорблена, обличчя нахмурене, кінчики вуст тремтять… Вони боролися не довго, а спілкувалися й того менше, але Гнат би поставив що завгодно на те, що налякати й настільки збити її не легко. Зараз же вона виглядала так, наче той її жорсткий стрижень, що змушував стояти на своєму, боротися, бунтувати й піти геть, раптово витягнули й що робити тепер вона не уявляла.
Але вона тут, що не могло не радувати. Тим паче підійшла саме до нього… хоча напарники стоять зі звільненими підлітками й один Гнат сидить край лісу та згадує, як їх вчили обробляти рани. І все одно те, що вона тут поряд з ним, викликало тепле відчуття. Хлопець усміхнувся кутиками вуст, але навіть не повернув голови до неї, наче нічого особливого й не трапилося. Замість того ще сильніше розірвав штанину навколо порізу.
— Вони живі й на свободі, — Гнат не став зациклюватися на темі невільників, — добре ножі метаєш. Де навчилася?
Дівчина відірвалася від фургона й самошматування та глянула на Гната. Той вже встиг витерти, а точніше розтерти тканиною по шкірі, кров. Але поріз був великим, вздовж всього стегна, і відносно глибокий, тож йти кров не зупинялася.
— Батько навчив, — швидко відповіла вона, — але він не влучив… не так влучив.
— Мав. Я збив його в сторону.
— Як?
— Магія, — Гнат ще раз спробував витерти кров, — і ти його направила теж так.
— Що? — розгублено запитала вона.
— Простий ніж легко відхилити в сторону. Цей же мене зачепив, та ще і як. Глибока…
Аніка глянула на поріз, нахмурилася, проте коментувати не стала. Сама б вона так явно не порізалася, але коли полювала… Хіба не у всіх так виходить?
— Скажеш своє ім’я?
— Бажана, — вперто повторила дівчина.
Гнат оцінив, наскільки швидко вона відповіла і сильніше схрестила руки на грудях, зітхнув, але наполягати не став.
— Ти голодна?
— Ні.
— Як знаєш.
Хоче сторонитися й без кінця хмуритися — та хай хоч подавиться! Гнат плюнув на це, дістав з аптечки скляну пляшку з якоюсь рідиною і чистий шматок тканини.
— Пробач.
Це слово далося Аніці через силу. Коли було потрібно вона так і сипала ним перед дорослими, але сказати зараз було важко. Взагалі розмовляти з цим хлопцем важко. Ніякої передбачуваності. До цього вона не була готовою і що можна казати, крім реальних думок, гадки не мала. Відчувала тільки, що, мабуть, потрібно перепросити.
— Ти теж.
Дівчина кілька разів відкривала було рот, наче хотіла щось сказати, але слів так і не знайшла. Розгублено закрила рот і стала слідкувати за іншими на шляху.
— Давно не спілкувалася з людьми? — Гнат з цікавістю спостерігав за нею.
— З учора.
— А з однолітками?
— Також.
— Живеш у місті? — тепер він запитував з недовірою.
— Мій тато торговець, ми постійно переїжджаємо.
— А чим торгує?
— Спеціями.
— І навчив тебе метати ножі?
— Він мисливець.
— То мисливець, чи торговець?
— Чимось треба харчуватися під час переїздів, — швидко знайшлася вона.
— Якщо не хочеш відповідати, можеш сказати це або промовчати, — роздратовано сказав хлопець.
Дівчина миттю зробила кілька кроків від нього і Гнат ще раз подумки видав собі стусанів. Вона, звісно, дратувала хлопця, але показувати це і шугати й без того насторожене дівчисько не можна! Гнат зробив глибокий вдих і схилився над раною. І обробити її потрібно, і дехто поряд своїм насупленим видом менше злить.
— Допомогти? — через довгу паузу спитала дівчина.
Вона і сама собі здивувалася, але звідкись вперше за роки з’явилося відчуття ніяковості та провини, хотілося зробити хоча б щось.
— Ти вмієш зупиняти кров? — Гнат подивився, як дівчисько хитає головою, і кивнув, — очікувано. Тримай.
Він всучив їй аптечку, а сам змочив чисту тканину рідиною, пляшку з-під неї теж віддав дівчині, а потім приклав тканину до рани й тут же засичав від болю.
— А... — дівчина розгублено щось промимрила.
Гнат відсмикнув руку й одразу обличчя стало простішим і сичати він перестав. Кров все ще йшла, але вже менше. Краєм ока хлопець з задоволенням відмітив, що дівчина хвилюється. Це добре, такі емоції потрібні. От як воно буває — то дивиться мов на найгіршого ворога, ножами метається і потім ще сама накидається, а то починає переживати за нього. Кумедно. І водночас сумно, бо у цьому світі стати з найліпших друзів ворогами — єднання пройти.
— Дай, будь ласка, нитку й голку.
Дівчина швидко порилася в аптечці й дістала звідти потрібне. Гнат мовчки забрав у неї з рук, а потім голка зависла перед ним у повітрі, загорілася й зігнулася дугою.
— Що за?
— Магія, — на цей раз хлопець усміхнувся, — я навчу. Потім.
Голка затухла, хлопець взяв її в руку і примірявся до ноги. Тільки от сидячи на землі зашивати виглядало не найкращою ідеєю, а стоячи нахилитися… він оглянув дівчину задумливим поглядом.
— Одяг зашивати вмієш?
— Так.
— Значить і рани навчишся. Дивись.
Він почав з краю розрізу. Встромив голку в шкіру з одного краю, витягнув з іншого. Зробив ще один стежок і затягнув. Від різкого болю обличчя хлопця зморщилося, очі він заплющив, щелепи міцно стиснув. Поряд ахнула дівчина і, як не дивно, це допомогло взяти себе в руки. Він розплющив очі та протягнув їй голку.
— Тримай. Зрозуміла? Просто, як тканину зашивати.
— Але... — її зіниці тривожно розширилися, — це ж… боляче.
— Коли ніж ріже теж боляче.
Обличчя дівчини тут же перемінилося, вона відступила півкроку і Гнат миттю пожалкував про сказане. І в черговий раз видав собі стусана. Якби це було насправді, у нього на голові вже б ризикувала з’явитися шишка.
#1428 в Молодіжна проза
#556 в Підліткова проза
#3346 в Фентезі
#533 в Бойове фентезі
Відредаговано: 02.06.2023