Прокинуся від глухих кроків в світлиці. Рипне мостина далеко. Бабуля встала раніше сонечка і вже клопочеться біля печі. Дрова затріщать, теплий дух по дому пускаючи.
Я закутаюсь в ковдру. Темно ще за вікном: зірки заглянуть в кімнату крізь скло. Полярна серденько моргне, ніби дружка, а я потягнусь і позіхну. Солодко так і спокійно. Та й наснилося ж страшне недолугій. Аж мороз по шкірі. Терну плечі, проганяючи морок.
– Ба, – покличу, очі примружив. Крізь тінь вій побачу, як підійде до мене рідна. Лагідно скажу: – Бабуся, напечи пирогів з гарбузом, як я люблю.
А вона промовчить. Усміхнеться тільки.
«Не зшивай любовні справи», – зашепоче і теплою долонькою погладить по волоссю.
Я різко розкрию очі. Втуплюсь в чорний, глибокий погляд незнайомця, як колодязь бездонний, і чубок світлий, немов скоринка хліба, що з печі вийняли. Семен?
– Як ти? Їсти хочеш? Я тут похазяйнував трохи, поки ти відпочивала.
Похитаю головою. Кудрі розсиплються, голі плечі вкриваючи. Роздягав? Чіпав? Біда-а-а.
Відвернеться соромно.
– Надовго застрягли ми в цій глушині. Снігу навалило по горло. Я двір прочистив, але виїзду немає. До машини не дістатися. Мені доведеться поки у тебе побути. Дозволиш?
– Куди тебе дінеш? А приходив чого? – тихо скажу.
– Неважливо, – відповість він надто ласкаво.
А я зуби стисну, щоб не закричати. Грімку мого нестерпно шкода. Дряпне в грудях, не вгамувати мені біль. І все те ж питання: яку ціну заплатила за допомогу нежданому. Чи вартий він її, чи ні?
– Ти видужуй, бо горячка була всю ніч. Довелося тебе роздягнути і обтирати холодною водою. Я вийду. Одягайся, – непроханий підніметься та застигне біля ліжка, спину зігнувши.
І поки він стоїть, я його на всі очі роздивляюся. Волосся світле, ніби поле пшеничне. Короткі пасма стирчать, як маслом змащені, блищать. Спина оголена і міцна.
Нитка червона знову зав'ється і в серце моє глибоко увійде. Біда-а-а ...
– Ти справді відьма, чи це все вигадки? – скаже через плече гість і очима чорними блисне. Тривожно так на душі стане від його погляду.
– Що можу – роблю, – хрипко кину, а сама в ковдру закутаюсь, щоб тіло моє відкрите не побачив. Досить того, що без пам'яті лежала і не відала, що творив тут. Як уявлю, що торкався руками теплими, долонями великими, мене в тремтіння кине і качати почне. Відьмою назвав, і в очах, бачу, страх хлюпається. Не полюбить мене ніколи. Іду я по крижаному краю, зірвуся в прірву – ніхто не врятує.
Нудота розтечеться жаром по горлу. Закашляюсь і зігнуся навпіл, намагаючись бурю в душі вгамувати. Попереджали мене духи не вплутуватися. Так я ж дурна і недолуга. Без бабусі пропаду. Але що тепер робити?
Гість поквапиться й присяде поруч. Не відчує він в'язі, що обплутує нас. Чи не бачить її. Пощастило йому.
– Тримай. Води випий, – до губ чашку прикладе і притримає обережно. І далі говорить. Голос теплий такий, від нього очі закрити хочеться. Ніби не говорить, а по щоці гладить: – Я не лікар, лікувати не вмію. Треба швидку викликати. Є у вас тут звідки дзвонити? Мій мобільний в машині залишився. Я за день навіть з двору вийти не зміг. Замело. Ну і глухомань! Адела, як ти тут одна живеш?
– Не приїде ніхто. Весни чекати треба, – відповім і пригублю нагрітої води. Обережно кілька ковтків зроблю, а потім всю чашку вип’ю. Не напитися мені. Не впоратися з собою. Тепер не води хотітися буде, а...
Гляну спідлоба на Семена. Вії пишні, губи тонкі та намисто зубів білих. Посміхнеться боязко, а мені ніж у серце встромиться. Дірка за діркою з'являється. І ниточка червона – все штопає і штопає, дихати не дає. Навіщо ти приїхав на мою біду, Чорноокий?
І язик не повернеться сказати, щоб йшов. У полоні зими-лиходійки ми тепер.
– Та невже немає виїзду? Щось слабо мені віриться. Давай, – потягнеться за чашкою. – І як тепер бути?
– Знав куди їхав. Що з мене питаєш? – відштовхну його руку. – Спасибі, що в заметі не залишив.
На себе розгніваюсь, не на нього. А Семен лише посміхнеться у відповідь. Тямущий.
– Ти завжди така дика чи тільки, коли хворієш?
І засміється м’яко. Йому смішно, а мені на стіну полізти захочеться. Тільки б не ув’язалася ниточка, тільки б встигнути відірвати. А вона запульсує-засвітиться. Між нами павутиння сплете. І я, недолуга мошка, вже попалася.
Гріма милого згадаю і сльози не втримаю. Чашку здавлю долонями і віддам гостю. Даремно. Семен потягнеться ніяково і доторкнеться до пальців, не помітивши. А мене наче струмом вдарить, ніби оголений дріт схопила. В’язь колихнеться і багрянцем розіллється на моїх грудях. Руками прикрию сплетіння, та знаю, що тільки я ці нитки бачу.
Що я зробила не так? За що мені це випробування?
Серце кров’ю обіллється. Іди, гість нежданий. Горе мені приніс в будинок. Була я одна та вільна, а тепер самотня, та в клітці розірвана. Шматки від душі залишилися. І тріпає її не вітром, а подихом його теплим. Що по щоці попливе, коли Семен схилиться чашку на тумбу поставити.
– Іди ... – прошепчу, а сама під ковдру сховаюся. Не вгамується біль, не зшиється серце. Тільки далі затріщить по швах, і нові стежки з’являться від його дотику. Колючого, хоч і невагомого. Червоним кольором, пелюстками кривавими на плече ляжуть, в мене вростають. Як насіння небачених квітів. Навіть з-під ковдри, в темряві, бачу, як півонії і троянди з бутонів розкішними квітами виходять. Бігти треба від непроханого.
#10564 в Любовні романи
#2269 в Любовне фентезі
#2628 в Короткий любовний роман
Відредаговано: 16.06.2019