Еріка знову повернулася до листів. У кожному з них відчувалася його ніжність, тепло, його любов і смуток , сила його характеру і дивовижне розуміння. Тріш вмів писати, ділився з нею своїми переживаннями, надіями, мріями. Розкривав душу і навіть намагався розсмішити, вставляючи жарти, незважаючи на те, як йому було боляче самому . Але один лист, змусив її поглянути на ситуацію по-іншому.
«Я тебе, напевно, вже замучив обіцянками, зізнаннями та благаннями, щоб ти продовжувала вірити? Слова, слова, навіть на папері вони залишаються словами! Мене так злить, що в пошуках відповіді я просуваюсь занадто повільно! Я намагаюся боротися з долею, а вона бореться зі мною! Духи закривають від мене відповіді, вони відмовляються давати підказки, бо я вперто йду проти вітру, а у вищих сил на все, що з нами усіма відбувається - зовсім інші плани.
... Заку зовсім хріново. Тайгера демон загинає по-своєму. Вони не виживуть тепер, соялан, розумієш? Ми повинні обрати когось із них. ... Еріко, я навіть не можу описати тобі, як це важко! Якщо Зак, то і ти і наша дитина теж. Якщо Тай - то прокляття можна вважати зробило свою справу, воно перейде в наступне покоління, на твоїх синів, і все чим ми жертвували виходить було марно.
... Цим рішенням, я просто ... вбив себе. Еріко, моя Еріко, про це дізнаєшся тільки ти - я підкинув Заку підказку. Стародавні сувої, в яких згадується священний Абхаатдун. ... Це був єдиний спосіб врятувати вас.
Зак знищив маяк сили і розвернув джерело. І в тому, що наше плем'я ослабло винен я, а не він. Це я вклав йому в руки зброю. Тепер мої пошуки загальмуються на невизначений термін, але зате я буду впевнений, що ти жива. ... Зак захистить тебе, він зубами горло за тебе будь-кому перегризе. Його душа хвора любов'ю до тебе .
... Може бути, в наступному житті ... , соялан »
Еріка судомно стиснула лист, здригаючись всім тілом, а потім розридалася, намагаючись видавити цей біль назовні. Тепер було зрозуміло, що Тріш пожертвував не тільки життям, а й любов'ю, щоб врятувати її - він сам, усвідомлено віддав її своєму братові , знаючи, що той не може без неї жити, а вона не зможе відштовхнути Зака в такому стані , і не тільки через їхні пов'язані життя, але через її тепле до нього відношення. Тріш, за допомогою Зака фактично знищив древнє джерело сили, знищив сам себе, аби жила його дитина, вона і брати. Виходить, він знав, що Зак буде прагнути застосовувати отриману понад силу на благо, і що одного разу вони повернуться, щоб допомогти громаді. Тільки ось в тому, що вона витягне його зі світу мертвих - він впевнений вже не був. Він знав Зака навіть краще, ніж вона, Тріш розумів, що за цей час кохання між нею та Заком стане сильніше. І ці листи він залишив для неї, щось на зразок мотузкового моста між ними . Тріш залишив цей вибір їй.
Кожен прочитаний нею лист зникав, танув у повітрі, кажучи про те, що повернутися назад і почати все спочатку не вийде - вона зможе пройти по цьому мосту всього лише один єдиний раз. Якщо з першої спроби у неї не вийде - Тріш приречений буде вічно поневірятися в потойбічному світі.
З цих листів, Еріка дізналася, що Тріш був поруч, ментально, але все-таки поруч , коли вона народжувала їхнього сина. Він міг викликати бачення і бачити, яким росте їхній малюк, його перші слова і кроки. Він так само бачив, як Рік кличе татом Зака, і що Зак любить його сина, як свого. ... І що вона , Еріка любить Зака. Образно затискаючи свої сердечні рани і стискаючи від болю зуби, Тріш спостерігав за їхнім життям з боку, щоб мати можливість зайвий раз поглянути на улюблених йому людей.
... Випарувався останній лист. Читання добило Еріку. Вона все ніяк не могла зрозуміти, як Тріш все це витримав!
«Скільки це повинно було бути сили духу, щоб ось так ... Мій добрий . Ні, ти найкращий , незвичайне диво. Ти дар, таких людей одиниці, вони приходять в цей світ з певною місією. Але я не хочу, щоб ти був мучеником », - проносилося у Еріки в думках. - «Щастя жити, ... щастя жити і любити, відображаючи в усмішці сонце. ... Губами, кінчиками пальців, помахом вій, танком, голосом, поглядом, всім, чим можна передавати емоції і відчувати життя. ... Люблю тебе. Завжди любила. Нескінченно. Згораючи в чужому багатті і висячи над прірвою - я знала, що кохаю тебе, Тріше. Серцем , можливо, не тебе одного, але моя любов до тебе - це мої крила за спиною. Це щось більше того що можна зрадити і забути. Тільки кохаючи тебе - я зустрічала світанки, бачачи в цьому червоному диску твоє серце. Тільки кохаючи тебе - я дихала, тому що разом зі мною, десь дихав і ти. Тріше, повернися! » - цей уявний посил відштовхнувся від неї і поплив, немов це встала її душа, покидаючи тіло. Еріка відчула ніби любов дійсно мала крила, вони піднімали її кудись високо в небо, в клуби туману, до межі. Її душа потягнулася, простягнула руку крізь завісу світів , відчувши, як там хтось стиснув її у відповідь. Вона тримала і не відпускала його, поки не спустилася вниз, знову зливаючись з плоттю і приходячи до тями.
Відчуття були незвичайними, нічого подібного вона раніше не відчувала. Це можна було порівняти хіба що з тими відчуттями, коли на твоїх очах розгортається стрімкий сценарій катастрофи, і коли ось-ось має відбутися моторошна трагедія, буквально в частки секунди – приходить порятунок. Це щось на кшталт радості, полегшення, захоплення. Але було щось ще, щось без назви, відчуття, коли ти стоїш однією ногою в світі живих, а другою знаходишся за гранню. Відчуття цієї межі було просто нереальним!
#2026 в Любовні романи
#514 в Любовне фентезі
#537 в Фентезі
#108 в Міське фентезі
Відредаговано: 22.08.2020