Вранці я прокинулась від будильника. Я одяглася, поїла й побігла до університету. Відсидівши всі пари я пішла додому. Ішла я не поспішаючи, легкою ходою. На вулиці осінь. Опадає листя. Хочеться взяти плед, чашку гарячої кави та кохану людину, сісти біля вікна та розмовляти. Не важливо, про що, головне, що б він був поруч. Дійшовши до дому, мені подзвонила Ася і запитала, де я і через скільки ми з Андрієм будемо в кафе.
Чорт, зовсім забула, що хотіла познайомити Андрія і Асю. Я сказала їй що ми скоро під’їмо, а сама почала дзвонити Андрію. Він, як на зло не брав слухавку.
— Андрію, ти де? — Швидко промовила я.
— На роботі, а що трапилося?
— Пам’ятаєш я тобі обіцяла сьогодні познайомити з Асею?
— Ну.
— Так ось, я чекаю тобе біля будинку. Приїдь швидше вона вже чекає нас у кафе.
— Добре, скоро буду, — сказав він і поклав слухавку.
Я не стала йти додому й переодягатися, тому що виглядала пристойно. Через 15 хвилин приїхав Андрій і ми поїхали кафе. По дорозі до кафе я заснула прямо в машині. Коли ми вже під’їжджали я прокинулась. Трохи прийшовши до тями я згадавши, хто я, з ким я і, як мене звуть. Ось ми вже в кафе та через вікно я бачу Асю із Сергієм. Вони сидять і мило балакають. Коли ми зайшли в кафе Ася, побачивши мене відразу ж побігла мені на зустріч. Ми обнялися.
— Ася — це Андрій, Андрій — це Ася, — сказала я і вони потиснули один одному руку.
— Приємно познайомитися, сказав Андрій і посміхнувся.
— Взаємно, — сказала Ася і всміхнулася.
Ми пішли за столик. Андрій і Сергій познайомилися і ми замовили поїсти. Ми сиділи й розмовляли про життя. Ми замовили трохи вина, але Андрій і Сергій не пили, тому що вони були за кермом. Ми випили кілька склянок вина й тут Асю понесло.
— До речі, — сказала вона, — Андрію, а ви з Аліскою не думали одружитися?
Я подивилася на неї поглядом убивці, але вона не звертала на мене уваги. Андрій засміявся.
— Ну то що? — продовжила Ася.
Андрій подивився на мене, я сиділа червона, як помідорка з опущеною головою. Усередині мене творився ураган, серце впало в п’ятки.
— Ні, — відповів він.
У її очах було розчарування, а я розуміла, що ми з ним тільки друзі, нічого більше.
Пізніше ми ще довго сиділи розмовляли, їли і просто дуріли. Коли ми вже стали розходитися, Андрій запропонував мене підвезти, на що я погодилася. Ми сіли в машину й рушили додому. Деякий час ми їхали мовчки. Іноді я дивилася на Ісаєва, а іноді він на мене. Коли наші погляди зіткнулися, між ними пробігла іскра. Але я одразу ж відвела погляд.
— Аліс?! — промовив Андрій.
— Що? — Відповіла я.
— Я тут подумав, — сказав він і моє серце впало до п’ят.
— Про що?
— Про слова Асі.
І тут моє серце зупинилося. Я не знала, що мені думати й що буде далі.
— Що надумав? — Відповіла я.
— Аліс, ти мені давно подобаєшся, з першої нашої зустрічі, але я ніяк не міг тобі сказати це, я думав, що це все не взаємно. Але все ж таки після слів Асі я задумався.
— Що? У сенсі? — Серцем я вже розуміла, але мозок відмовлявся це сприймати.
— Аліс, я люблю тебе. Ти згодна бути моєю дівчиною? — Сказав Андрій і подивився на мене. Можеш не відповідати.
— Ні, Андрій, стій.
— Що?
— Я… я згодна, — сказала я і подивилася на нього з усмішкою. Він так само дивився на мене.
— Серйозно? Ааа, я найщасливіший на світі, — крикнув Андрій, а я засміялася.
— Я теж, — тихо відповіла йому я.
Він відвіз мене додому. Коли я хотіла йти він зупинив мене й наші губи злилися в ніжному поцілунку. Після я пішла додому й Андрій теж поїхав.
Я зайшла в будинок і плюхнулася на ліжко. Зараз я найщасливіша.
#7402 в Любовні романи
#1788 в Короткий любовний роман
#1715 в Жіночий роман
Відредаговано: 28.03.2023