- А ви чули, Жанну Григорівну звільняють? – прибігла на перерві повідомити мені цю «радісну» новину Миколайчук Лариса.
- Ні, Ларочка, не чула. А ти де цю плітку підчепила? – вже звикла, що Лариса з Дашею у мене замість програми «Новини». Зранку побігали по школі, до обіду порція надзвичайних повідомлень є. Відсотків на шістдесят - побрехеньки, проте, й правда часом проскакувала. А головне, як по телевізору: то страшні, то смішні події, чергування для підтримки мозку в тонусі.
- Ну, ви темна, Софія Костянтинівна, - звикла до таких «компліментів». – Учора таке було, а ви не в курсах?
- А що було учора? – реально за уроками й стосами зошитів ( зразу й диктанти, і твори в одну купу до кінця чверті) взагалі до учительської не забігала. Журнали якщо залишалися в класі з попереднього уроку – прекрасно, а ні – то ніколи цим питанням було займатися. Діти вже звикли, що на перерві я їм щось пояснюю чи то просто говоримо по душам, тому користувалися моїм вільним часом, як їм заманеться. Але ж мені так приємно з ними проводити час, а коли обопільно гарно – то є любов, тому нарікати якось не варто.
- Жаба Таньку Крису по морді ляпнула, - не очікуючи, коли дівчата культурно усе розкажуть, зробив яскравий анонс Рома Маркін. Потім побачив, як я на нього з докором поглянула, швидко виправився. – Пардоньте, Жанна Григорівна відвісила Тетяні Крисовській по її негарному обличчю важкого ляща. Так їй падлі й треба!
- Це правда? За що? – я підсунула стільчика й всілася, а то якось від подібних «приємних» новин в голові запаморочилося. Рома дав можливість розказати дівчатам в усіх подробицях, оскільки ті просто від нетерплячки почали гризти нігті.
- Було так: Танька сиділа на підвіконні й запихалася тістечком. Хронічно голодна вона, всі знають. Жанна Григорівна проходила мимо й наказала, щоб та коза злізла, адже не ворона на гілці. Танька матюкнулася й проігнорила. Ото й отримала ляпаса. Дівки казали, щока у Таньки червона реально була. Розревлася й пішла мамці дзвонити. Та прибігла, заяву про побиття написала, у РОНО подзвонила. Там вимагали, щоб Жанна Григорівна попросила вибачення у Таньки. Мовляв, Жанна її давно пресує, прикиньте, - торохтіла Дашка.
- А Жанна Григорівна не вибачилася. Вони взагалі там кислотою плюватися почали. Таке роздули. Зібрали невдоволених батьків. У директора весь вечір розборки у кабінеті були, - видала свою порцію Лариса.
- А Жанна Григорівна сьогодні у школі? – спитала у своїх усезнаючих дівчат.
- Так. Я бачила її на минулій перерві. Її точно звільнять! – без суду й слідства видала Дашка.
- Сподіваюсь, що ні, - мовила й уявила, як паршиво зараз мало бути Жанні Григорівні, адже на неї стільки бруду вилили.
Замість запланованої перевірки зошитів я відшукала Жанну Григорівну. Вона сиділа в куточку підсобки, мнучи край свого яскравого шарфика. Якби не печальний вираз її очей, можна було б сказати, що вчителька не змінилася. Побачивши мене, вона оживилася.
- Жанно Григорівно, я тільки дізналася. Невже правда, що вас звільняють? – почала з головного. - Як же так?
- Усе нормально. Я напишу заяву з власного бажання й піду. Усе гаразд, Сонечка. Значить, пора мені. Нерви вже ні к чорту, - спокійно, й, як завжди, розсудливо, відповіла Жанна Григорівна. – Хотілося по-людськи, три роки до пенсії лишилося. Значить, треба зараз.
- І ви згодні з тим, що… Але ж можна якось вирішити цю проблему, - мені реально здавалося, що можна.
- Сонечка, я дійсно винна. Не стрималась. Вчитель має бути вищим, завжди тримати себе в межах дозволеного. Я не мала права її бити, що б вона не сказала, що б не зробила. Усе правильно, мені варто залишити школу.
- Нічого не правильно! Ви – чудовий педагог! Ну трапилося. Людина – не машина. Це ж не те, що ви кожного дня тут усіх б’єте та принижуєте. Стадія афекту, - вигороджувала я симпатичного мені педагога. Ця Таня, недаремно її всі Крисою дражнять ( і не тому, що прізвище підказує), - доволі неприємна особина з непристойно вульгарною поведінкою.
- Ой, Сонечка, я такого наслухалася! Виходить, що усіх принижую. Мені здається, я тут зайва. Школа змінилася, Соня. Вам буде працювати дуже складно. Авторитет вчителя втрачений. Але найголовніше, що я дійсно винна. Нічим крити й рачкувати назад.
- А якщо діти хочуть, щоб ви не йшли? Вони хочуть, щоб ви у них викладали, - почала кидати соломинку для порятунку.
- Діти? Хочуть? Які діти? Вони не люблять, щоб проти шерсті. Дисципліна – не в моді. Демократію усім подавай.
- Наприклад, мій клас і ваш. Я впевнена, ще будуть. Нормальні діти й батьки зрозуміють.
- Не варто задіювати дітей через мою скромну персону, - розкусила мій хід Жанна Григорівна.
Але я задіяла. Вірніше, просто пояснила, що вчитель – людина й, можливо, імпульсивно, але відповів на хамство різкою відсіччю.
- А учителькам начебто нізя битися, - подав голос Гоша Задорожний.
- Нікому, Гоша, не можна битися, не тільки учителькам. Людина відрізняється від тварин високою організованістю. Є мова, саме словами варто вирішувати усі питання. Припустимо, Гоша, тебе грубо вилаяли, що б ти зробив?
Клас, як і Гоша, мовчав. Але не Титаренко. Той свої «п’ять копійок» куди завгодно вставить.
- А якби ви проходили коридором, а там Танька чи ще хто. Я, наприклад. Не зліз, а на вас матом? Вдарили б?
- А ти б об матюкав мене за те, що зробила зауваження? – очі в очі, питання на питання.
- Навряд чи, - відповів, трохи помовчавши. – А якби Танька вас образила? Дали б їй по морді?
- По обличчю, - виправила. – Все від обставин залежало б. Якщо б перед цим в якомусь класі довели до білого каління,то, можливо, й зі сходів спустила б, - відповіла відверто й на емоціях. У класі тиша змінилася аплодисментами. Я ледве перекричала, - Але це неправильно! До вчителя треба ставитися з повагою, тоді й він вас буде поважати.
#219 в Сучасна проза
#1403 в Любовні романи
#692 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 08.12.2023