Я була приголомшена цією новиною, а з іншого боку, згадала вчорашню розмову, яка мене насторожила. Але мою задумливість Тарновський розцінив по-своєму.
- Ви підете зі мною до театру, коли я одужаю?
- Що?
Я не очікувала такого запитання, тому не відразу знайшла, що відповісти. “Це було запрошення на побачення чи знову компенсація?” - пронеслося в голові.
- Ми ще з вами в ресторан не сходили, - жартівливо промовила.
- Одне іншому не заважає! Я люблю дивитись вистави, і як я зрозумів - ви теж. Тож чому не скласти один одному компанію?
“Отже, не побачення!”
- Ну якщо так, то я згодна, але за свій квиток заплачу сама.
Тарновський ніяк це не прокоментував, лише розсміявся. - То що там з Сергієм? - запитала, щоб змінити тему.
Генеральний хмикнув і пильно подивився на мене.
- Сьогодні вранці Сергій подзвонив Аліні і наплів про злом наших серверів, про несанкціонований доступ та витік даних.
- Аліні? А чому не вам? - здивувалася я.
- В тому то і справа, йому потрібен був доступ в мій кабінет. Сергій думав, що в Аліни є дублікат ключів від нього. Тож нарозказував секретарці всяких страшилок, щоб вона приїхала і допомогла йому “врятувати” компанію. А для цього треба було “начебто” завантажити копію даних з мого комп’ютера. Аліна, перед тим як їхати, зателефонувала мені і все розповіла. Я в свою чергу повідомив начальника охорони і за системним адміністратором простежили.
- Але ж ключі від вашого кабінету в мене? - перебила я генерального.
- Так. Та це не стримало Сергія. Він не захотів відступати від своєї задумки, тож просто вибив двері, - з кривою посмішкою відповів Тарновський.
- А як він взнав пароль до вашого комп’ютера? - поцікавилася я.
Генеральний пояснив, що копія була на комп’ютері в Інни Петрівни. До якого Сергій добрався раніше. Отримавши доступ, він скачав той самий софт, що призначався для тендера, а потім знищив всі наші розробки. Скоріш за все, викрадачі вже виявили баги і хотіли дістати більш новішу копію, сподіваючись легко виправити ситуацію. Сергія спіймали з краденим в офісі. Тарновський не хотів, щоб до конкурентів потрапила ще одна версія продукту.
Генеральний взяв палицю. Спираючись на неї, повільно пішов до свого ліжка і сів навпроти мене.
- Прикро, що Сергій відбудеться лише незначним штрафом і звільненням по статті. Посадити його буде важко, але поки він наляканий, що його спіймали на гарячому, цілком можливо вибити з нього якісь свідчення.
- І на що Сергій сподівався? У вас же в офісі не та версія, що йде на тендер?
- Ну він цього не знав і ніхто, крім вас не знає.
Тарновський ненароком взяв мою руку в свої долоні. І дивлячись мені у вічі промовив:
- Я прошу вас сьогодні забрати ноутбук. Завтра мені знімуть шви і переведуть до приватної клініки, де я проходитиму реабілітацію. Там ми зустрінемося і все допрацюємо.
Я знітилася, мені стало враз боязко брати на себе таку відповідальність. Та і за цією інформацією активно полюють.
- Ви так мені довіряєте? - запитала про зовсім не те, що бентежило.
Тарновський неочікувано підніс мою руку до своїх губ і поцілував. Моє серце забилося спочатку від несподіванки, потім від обурення нахабством генерального, а далі почало мліти від гарячої хвилі, що потекла по венах.
Я знаю, що не вмію приховувати емоції, але дехто теж. Я помітила блиск в очах Тарновського, він так і продовжував тримати мою руку в своїх долонях і ніжно її погладжувати. Момент ставав критичним. Ми обоє дивилися один на одного і мовчали.
- Кхм, Денисе Олеговичу, ви так і не відповіли на моє питання, - порушила я тишу, повільно, без бажання висмикуючи руку.
- Чи я вам довіряю? - запитав Тарновський, а в його очах скакали бісики, - Так, ви ж пам’ятаєте, що я хотів навіть відмовитися від участі в тендері, але ви мене надихнули на боротьбу! Ви, взагалі, для мене… я не знаю як це сказати… я вам безмежно вдячний!
Він знову заволодів моєю рукою і поцілував. Я зашарілася, немов школярка на першому побаченні.
- Денисе Олеговичу! - обурилася.
- Денис, для вас Денис, не треба по батькові, - перервав мене чоловік, стискаючи мою долоню.
- Але …
Я хотіла щось сказати на кшталт субординації, професійної етики та мене знову перервали.
- Ніяких але! Можна я вас буду звати Софією? - інтимно посміхаючись, запитав Тарновський
Я остаточно зніяковіла і ледь чутно промовила:
- Так.
Ми якусь мить сиділи мовчки один навпроти одного. Генеральний тримав мене за руку, роздивляючись, наче вперше побачив, а потім палко промовив:
- Софіє, ви нічого такого не подумайте, але ім’я Віра вам би підійшло краще!
Мене наче схопили і з висоти жбурнули у холодну річку. Повітря враз вишибло з грудей. Я відчула, як підступне тремтіння пролетіло моїм тілом і вирвалося через руки. Це помітив і генеральний.
- Що з вами, вам холодно? - занепокоєно запитав, - Я щось не те сказав?
- Ні-ні, просто я згадала, що не вимкнула праску!
“Банальна брехня, але це перше, що спало мені на думку!”
Я схопилася і почала збирати в сумку посуд, намагаючись не дивитися на Дениса Олег.. просто Дениса. Коли черга дійшла до ноутбука, я розгубилася, бо не було в що його покласти.
- В тумбочці є пакет. Ви якось залишили, - прийшов на виручку генеральний, помітивши мої нервові метання.
Я підійшла до тумбочки і присіла. Прохід між ліжками був затісний, і я буквально опинилася біля ніг Дениса. Стримуючи емоції, я дістала ретельно складений пакет.
- Ви схожа на фею в цій сукні! Ніжна, тендітна, нереальна! - інтимно промовив Тарновський, вганяючи мене в ступор.
Він взяв пасмо мого волосся і пропустив поміж пальців, зачаровано дивлячись на мене своїми синіми очима і тримаючи мій погляд. “Так от як Тарновський діє на жінок!” Я ледь скинула з себе це чаклунське марення і швидко піднялася, розправляючи невидимі складки на сукні.
Відредаговано: 07.09.2024