В коридорі відділення було тихо, навіть медсестри десь розійшлися. Зайшла до палати. Генеральний сидів за столом спиною до дверей і щось набирав на ноутбуці.
- Добрий день, Денисе Олеговичу! - привіталася.
Чоловік від несподіванки здригнувся і повільно повернувся. Від здивування очі його розширилися і якусь мить він не міг себе опанувати.
- Софіє? Чесно кажучи, мені здалося, що в мене марення. Ви така гарна! Добрий день! Проходьте!
Він навіть поривався встати, намацуючи тростину, але незграбно зачепив її і вона впала. Я підбігла, щоб її подати і так вийшло, що ми з генеральним одночасно нахилилися і легенько стукнулись лобами. Сонячне проміння блиснуло по моїх прикрасах діамантовим відблиском. Це помітив Тарновський.
- Ви що? Пограбували ювелірний магазин? - пожартував він, потираючи лоба.
Я від кумедності ситуації розсміялася.
- Так, а ще магазин одягу та взуття і клатч прихопила, сховавши в сумку з вашим борщем!
Тепер посміхався вже він, кидаючи погляди на моє вбрання. Я, мов маленька дівчинка покрутилася. Спідниця легкої темно-бузкової шифонової сукні розвивалася, як і моє завите довге волосся.
- Ну як? - запитала посміхаючись.
- Неперевершено! Розкішно! Невже ви чепурилися спеціально для мене? - повівши однією бровою, запитав Тарновський, продовжуючи всміхатись, мов хлопчисько.
Я діловито дістала з господарської сумки термо ланч-бокс і поставила перед генеральним, відсовуючи ноутбук.
- Спеціально для вас, я приготувала борщ! А чепурилася, бо йду на прем’єру до театру.
Генеральний оживився і квапливо запитав:
- А що за вистава?
- Напевно не знаю, якась комедія. Мене запросили.
- Ну, звісно, міг би здогадатися, - ледь чутно пробурмотів Тарновський, і вже голосніше додав;
- І хто це такий швидкий?
- А це має якесь значення? - грайливо запитала.
- А як же? Спочатку в театр, потім перестанете мені їсти приносити, а далі взагалі в декрет підете! Я з таким розвитком подій не згоден! - жартома обурювався Тарновський, склавши на грудях руки.
Він був такий кумедний, що я знову розсміялася.
- Ви краще поїжте, поки я вас ще годую. Зі сметаною, як ви і просили.
Тарновський відкрив термос і з задоволенням втягнув ніздрями аромат.
- Ммм, божественно! Ще б сала, часнику і чорного хліба!..
- Я трішки взяла, не знала чи ви любите таке, - промовила і подала генеральному ложку і лоток з хлібом, який попередньо намастила перекрученим салом з часником.
Сама сіла за стіл поруч з генеральним.
- О, моя бабуся так робила, коли я малим був! Я в захваті!
Тарновський взяв шмат хліба і з задоволенням почав жувати, примружуючись. Потім схаменувся і почав пригощати мене.
- Скуштуйте теж! Ви, мабуть, голодні, - і підніс до мого рота часниковий бутерброд.
- Ні-ні, що ви, мені не можна! - відмахнулася я.
- Боїтеся, що ваш кавалер не захоче вас поцілувати? - вкрадливо запитав генеральний.
І наче ненароком почав сунути борщ до мене. Рідина небезпечно захилиталася, і от-от хлюпне на стіл і … на сукню!
“Ах, ти ж, розбишака!” Я хутко перехопила борщ і знову поставила його перед Тарновським. І любісінько, як ні в чому не бувало, промовила:
- Які там цілунки? Це дружня зустріч, але ж не дихати на людину часником?
- І хто цей друг? - не вгавав Денис Олегович.
- Ну, друг - сильно сказано! Це Сергій, наш системний адміністратор, - промовила буденно.
- Сергій? А, ну тоді я спокійний!
Нарешті генеральний перестав бешкетувати і з апетитом прийнявся за обід.
Я тим часом заглянула в ноутбук на якому був набраний текст до презентації.
- Дозвольте почитати, - звернулася до Тарновського.
- Так-так, беріть, може все таки будете сало з часничком? - запропонував він, відриваючись від обіду.
- Ні, дякую, - відповіла і взяла зі столу ноутбук, пересівши на вільне ліжко.
- Нема чого дякувати. Все одно Сергій не прийде! Не хотів би, щоб ви така гарна, стояли одна під театром.
- Як не прийде? Ви жартуєте? - сполохано запитала, відволікаючись від читання.
- Не жартую. У нього намалювалася компанія поцікавіше і йому не до вас. Хоч би до ранку справився! - сипав двоякими туманностями Тарновський, іронічно посміхаючись.
- Нічого не розумію…
Я геть розгубилася.
- З’їсте бутерброд? Розповім!
Я важко зітхнула.
- Та давайте вже!
Тарновський з виглядом переможця передав мені хліб і прослідкував, щоб я все з’їла, а потім промовив:
- Кажуть, якщо двоє їдять такі пікантні страви, то після, вони не відчувають дискомфорту в спілкуванні.
“Ну от що з ним сьогодні таке?”
- Ви обіцяли розповісти, - нагадала йому.
- Так хвилює Сергій? - здійнявши брови вгору, запитав генеральний.
- Хвилює мій похід в театр! Так що там? - запитала, втрачаючи терпіння.
- Ммм, борщ смачний! - знущаючись, Тарновський продовжив неквапливо їсти.
Я поглянула на годинник смартфону і зрозуміла, що ще трохи і спізнюся.
Закінчивши обідати, генеральний розслаблено відкинувся на спинку стільчика. Він глузливо на мене подивився, а потім прошепотів, наче відкриваючи страшну таємницю:
- У Сергія "побачення" з відомим вам слідчим - Кізяком Микитою Романовичем. Спікся ваш залицяльник!
Відредаговано: 07.09.2024