В палаті, уминаючи за обидві щоки деруни, замість лікарняної манки на воді, Тарновський додумався до “геніальної” ідеї:
- Я от що подумав… ви як моя асистентка, цілком можете представити IT Global на тендері. Ми підготуємо презентацію і ви поїдете з нею у Вінницю.
В мене відняло мову. “Ось, Софіє і отримуй!” Скільки ниточці не витися - кінець буде. Дорога веде додому.
- А ваш заступник, як його там, Юрій Андрійович? - ледве видавила з себе, намагаючись уникнути відрядження.
- Пф, Юрка? Він технар, презентації це не його. Три-чотири речення і то для нього забагато. Крім того, ще й губиться на публіці. Але в технічному плані може вас підстрахувати.
- Тепер зрозуміло, чому його майже ніколи не видно, - промовила, втрачаючи останню надію.
- Ми разом навчалися, створювали перші стартапи, його частка є і в цій компанії. Тож заступник в мене більш номінальний. Ну не міг же я його оформити простим працівником.
- Ну так, звісно, - буркнула, щоб підтримати розмову.
А уява вже підкидала картини мого повернення додому. Настрій впав до нуля. Хоча, з іншого боку, я доросла жінка, вже мама, цілком самодостатня особистість, маю власне житло і роботу. Ну почую я від батьків купу неприємних епітетів, то й що? Тож, опанувавши себе, запитала:
- А коли і як має відбутися тендер?
Тарновський уважно на мене подивився і щось потаємне блиснуло в його очах.
- Коли компанія Міхна вийшла на IT ринок з потребою в новому софті, ми запропонували свої послуги. Я їздив на підприємства, вивчав запити на автоматизацію управлінських і технологічних процесів і після запропонував кілька слушних ідей. Звісно, що не я один був такий розумний, тож оголосили про конкурс. Презентація готових робіт буде через тиждень. Далі комісія вибере найвигіднішу пропозицію і укладе з розробником угоду.
- Хм, часу зовсім мало, а я взагалі не в курсі про зміст цього проекту. Та й ті, хто отримав ваше програмне забезпечення теж будуть там. І як доводити, що воно крадене?
Генеральний зітхнув. Скоріш за все він і сам про це думав не один раз.
- Наше законодавство про авторське право досить не однозначне. Уявляєте, програмне забезпечення прирівнюється до літературних творів. Звісно, можна надати етапи розробки, але це радше до суду. А потім довгі місяці чекати на рішення. Міхна ж навряд чи цікавитимуть наші проблеми.
- Ой-йой, ситуація не дуже…
Я торкнулася пальцями до своєї щоки.
Тарновський кілька хвилин розмірковував, цокнув язиком і промовив:
- А знаєте? Може ну його, той тендер! Не він перший, не він останній!
Я здивовано на нього подивилася і запитала:
- Денисе Олеговичу, ви зовсім не хочете поборотися?!
- Хочу, але ж не кидаючи вас під танки! - генеральний розвів руками, - У вас і досвіду немає перебування в подібних ситуаціях. А там приємного може бути мало.
Я задумалася. Це був вихід, щоб і далі продовжувати своє звичне життя, але миттєво прийшло зовсім інше рішення:
- А давайте спробуємо! Якщо і нічого не вийде, то ми дізнаємося, хто Катін замовник! До речі, ви не знаєте, як просувається слідство?
- Знаю. Ніяк. Катя, як у воду канула. Охоронника, що звів на вас наклеп, знайшли. Він у всьому зізнався.
- Як він взнав, що я прийду?
- Він і не знав. За секс і декілька сот доларів стер всі записи камер за той день. Катя наплела йому, що я до біса ревнивий та страшно впливовий і після того, що було між ними в нього будуть проблеми, тож краще, щоб не було доказів. А коли він зрозумів, що діло запахло криміналом приплів вас для перестраховки.
- Ні розуму, ні фантазії, що ще сказати! - похитала я головою, згадуючи, як слідчий Кізяк мене підозрював.
- Якби там не було, але цим він виграв час, тільки втекти не встиг. А от Катя змогла зачаїтися.
- Може ще знайдуть, - промовила, сама в це не вірячи.
- Ключове слово “може”, - криво всміхнувся Тарновський, машинально торкаючись голови.
Він доїв останній картопляник і заглянув до сумки:
- А солодке щось є? Може тортик? - і пустотливо повів бровами, чим мене розсмішив.
Я подала йому галетне печиво. Генеральний скривився.
- Денисе Олеговичу? Грішити треба потрошки. Сьогодні деруни, а тортик завтра.
- З вами так і хочеться бути грішним, - двозначно промовив генеральний, загадково посміхаючись.
Я залилася рум’янцем.
- Я про порушення дієти вам кажу, - промовила.
- Так я теж про неї, а ви що подумали?
Ситуацію врятував звук нагадування на смартфоні. Потрібно їхати в садочок по дитину.
- Денисе Олеговичу, я піду, мені ще продукти на завтра купити потрібно.
Генеральний закинув половину печива до рота і повільно жував, дивлячись на мене з-під лоба.
- Про це у вас в телефоні записано?
- Таак, - вирішила схитрувати.
Денис Олегович дістав з кишені штанів пластикову карту і простягнув мені.
- Зніміть з неї скільки треба, а то якось незручно, що ви весь час витрачаєтесь.
- Ні, ви що! - заперечливо замахала руками, - Я і не думала про якусь компенсацію. Це все від душі.
Генеральний сховав карту назад до кишені.
- Тоді з мене премія і похід в ресторан, відмова не приймається!
Денис Олегович посміхнувся і додав:
- Повинен я вас хоч раз нагодувати!
Я посміхнулася йому у відповідь.
- Добре, сходимо. Тільки, коли ви одужаєте! До побачення.
- До зустрічі, Софіє…Сергіївно.
***
Сьогодні два розділи))) Можливо завтра не буде, все залежитиме від світла і роботи букнету.
Дякую, за вподобайки та коментарі! ♥️♥️♥️
Щоб не пропустити завершення книги і дочитати її безкоштовно, ви можете підписатися на мене. За декілька розділів до кінця, я попереджу всіх підписників в блозі про дату епілогу.
Всім бажаю світла! Дякую, що читаєте! ♥️
Відредаговано: 07.09.2024