Як і обіцяв лікар, з наступного дня Денис Олегович почав тренуватися ходити. Я цього не застала, але коли привезла йому їсти він з радістю в очах поділився своїми здобутками. Після обіду ми знову сиділи в парку - я на лавці, а Тарновський у візку. Сьогодні він виглядав значно краще - молодий організм максимально боровся з недугою.
Ми намагалися уникати вчорашньої теми, хоча попередньо попросила його не казати тітці, що я знаю про її задум. Все таки під керівництвом Інни Петрівни мені добре працювалося, можливо я ще повернуся в її відділок, хтозна.
Разом з приливом сил до Тарновського повернулася жага до роботи. Він розповів мені про тендер для якої розроблявся софт, що вкрала Катя.
- Розумієте, Софіє Сергіївно, я над цими програмами працював декілька місяців. Звісно, на окремих етапах були залучені працівники нашої фірми. Але вони до кінця не усвідомлювали результату, оскільки все зведення я взяв на себе.
- Боялися, що хтось зіллє дані? - запитала, вже знаючи відповідь.
- Так, і не даремно, але дома у мене була “сира” версія. Там декілька суттєвих помилок, які я виправив ще до нападу і зберіг на ноуті, що ви привезли. Ми б могли поборотися за замовлення, але… як я в такому стані буду представляти свій продукт? - сказав розгублено генеральний.
- Тобто у Катиного замовника не зовсім те, на що він розраховував? - поцікавилася.
- Так, але якщо залучити кваліфіковану команду цілком можливо прибрати баги. Доробити завжди легше, чим писати з нуля.
Тарновський занурився у свої роздуми. Зрозуміло, що йому було неприємно втрачати такий шанс.
- Може є якийсь спосіб перенести тендер? - запитала, розмірковуючи.
- Ні, на жаль. Це велика компанія з Вінниці, ціла харчова корпорація. Вони на таке не підуть, та й не серйозно це. Бізнес слабких не любить.
В мене виникло якесь ниюче передчуття, то ж обережно запитала:
- А хто замовник?
- “Вінниця Фудтех”, власник Міхно Сергій Матвійович.
Мене наче грім прибив. Я сиділа ні жива, ні мертва. Мабуть, я зблідла, бо генеральний схопив мене за руку і занепокоєно запитав:
- Софіє, що з вами? Вам погано?
Шум у вухах наростав. В голові пульсувало, а серце закалатало, мов скажене. Це ж треба таке, замовником виявилася компанія мого батька! “Що як він дізнається про мене, і проте, що ніякої Турції не було? Він мене приб’є, з нього станеться!” Перед очима миготіли мушки, затуманюючи зір.
В обличчя полетіли бризки води, приводячи мене до тями.
- Софіє? Ви як? Мабуть, сьогодні спекотно! Давайте повернемося до лікарні? - турбувався генеральний, тримаючи в руках пляшку з водою.
- Ні-ні, все в порядку! Це миттєве, вже минуло, - запевнила його, не впізнаючи свій голос.
Денис Олегович протягнув мені воду.
- Попийте, стане легше.
Зробила кілька ковтків і трохи відпустило.
- Дякую.
- Ви так на лиці змінилися, що я злякався!
- Чому?
- Як чому? Ще підете на лікарняний, хто тоді мене годуватиме? А я вже звик до домашньої їжі! - пожартував генеральний, щоб розрядити обстановку.
- Ось так, з асистентки в кухарку, який прекрасний виток кар’єри! Буду вам замість звітів голубці приносити! - сказала і розсміялася, уявляючи цю картину.
- А я і не проти… Ви дуже гарна, коли смієтеся! - враз сівшим голосом промовив Тарновський.
Він пронизував мене своїми синіми очима, наче вперше побачив.
- А як не сміюся - то страшна? - кокетливо запитала.
- Ні, що ви!
Було видно, що Денис Олегович розгубився і поспішив змінити тему. Ми помаленьку поїхали до лікарні. Скоро мали вже принести вечерю.
Відредаговано: 07.09.2024