Я звечора забула закрити штори, тож яскраве ранкове проміння нахабно збудило мене о шостій ранку. Покрутившись трохи в ліжку, я не відразу згадала, що мені на роботу. Мабуть, через насичені подіями дні, мій мозок підсвідомо вимагав вихідного дня.
Я встала і попленталася у ванну кімнату. З зеркала на мене дивилася зеленоока кікімора, така ж бліда та заспана. Я швидко прийняла душ, висушила волосся і зробила легкий сніданок. Копирсаючись ложкою в йогурті, думала про те, що сьогодні я побачу Тарновського.
Я запам’ятала його образ, коли він минулої середи у приймальні стояв впритул до мене і мало не їв очима. Тоді його погляд зачаровував, затягував у якусь таємничу невідомість, заставляючи серце змінювати ритм.
Я одягла легку літню сукню, розпустила волосся і зробила ретельний макіяж. На парковці перед офісним центром до мене підійшов Сергій. Він як і завжди був одягнений, наче зійшов з обкладинки жіночого журналу, волосся ретельно вкладене, обличчя поголене - не чоловік, а картинка! Склалося таке враження, що Сергій спеціально чекав на мене.
- Привіт, Софіє, ви чарівна, як і завжди! - привітався.
- Доброго ранку, - відповіла я, продовжуючи, хоч і повільно, рухатися до офісу.
Чоловік підлаштувався під мене. Ми йшли поруч і я потонула в ароматі приємного парфуму.
- У мене є два квитки в театр Франка на вихідні, Може сходимо? - запропонував з надією в голосі Сергій.
“Хм, запам’ятав, що я полюбляю вистави”, - промайнула думка. Тільки от в мене син і Тарновський в лікарні.
- Сергію, нічого не можу обіцяти! У мене можуть в будь-яку хвилину виникнути непередбачувані обставини, так що вибачте.
Видно було, що чоловік засмутився, але швидко себе опанував:
- Не вибачайся і не відмовляй передчасно, якщо будеш в неділю вільна, набери мене і сходимо. Домовилися?
- Добре, на котру годину вистава і що за жанр?
- Комедія, в неділю, на вісімнадцяту годину.
- Домовилися, але…
- Я зрозумів - можуть виникнути непередбачувані обставини!
Він тепло по хлопчачому мені посміхнувся. Я посміхнулась йому у відповідь. Ми дійшли до ліфтів, де юрбилися інші співробітники. Юля, симпатична шатенка з маркетингового відділу, побачивши нас, хутко підбігла до Сергія, відгороджуючи його від мене.
- О, я так рада, що вас зустріла! Знаєте, у мене щось з ноутом - висне і висне! Ви не подивитесь?
Дівчина хлопала довгими віями і спокусливо посміхалася, намагаючись максимально заволодіти увагою чоловіка. Я тим часом зайшла в ліфт і поїхала на свій поверх.
Працюючи у Інни Петрівни я чітко знала свої обов’язки, а зараз не розуміла, чим можу бути корисною. Вказівок ніяких не отримувала, а тинятися пустим кабінетом набридло. Невитримавши бездіяльності, набрала Інну Петрівну. Вона відразу відповіла. Ми привіталися одна з одною і я стисло пояснила ситуацію. Директорка трохи подумала і запропонували мені поїхати до Тарновського, так як він почував себе вже задовільно. Тим більше, що вчора ми про це говорили.
- А ви поїдете зі мною? - поцікавилася у директорки.
- На жаль, зараз не можу. Я провідаю племінника ввечері, а ти їдь. Все ж таки він твій безпосередній начальник.
Вона назвала мені поверх, номер палати і швидко відключилася, зіславшись на зайнятість. Одній їхати було ніяково, але що ж поробиш, сама проявила ініціативу.
У відділенні, де лежав генеральний, якраз закінчився обхід і медсестри діловито снували довгим коридором з лікарськими засобами для крапельниць. Знайшовши потрібну мені палату я не вагаючись увійшла. Денис Олегович був не єдиним пацієнтом в приміщенні. Ще на двох ліжках лежали чоловіки різного віку - один спав, а інший читав щось на планшеті. Знайшовши поглядом генерального, я підійшла до нього.
- Добрий день, Денисе Олеговичу!
- Привіт, - тихо відповів Тарновський, дивуючись моєму приходу.
Я присіла на стілець, який стояв біля ліжка.
- Як ви себе почуваєте?
- Могло бути і краще, які новини? - поцікавився генеральний.
Було видно, що розмова дається йому важко. Та і виглядав він геть хворим. Обличчя посунулося, загострилося, під очима залягли тіні. Голова забинтована. Небритість додавала йому років. На руках, що лежали поверх тонкої ковдри було чітко видно сліди від ін’єкцій.
Я не знала чи варто йому розповідати про те, що побачила на відеозаписах, але з іншої сторони мені ніхто не забороняв це робити. Трохи повагавшись, я вирішила ввести генерального в курс справ.
Він слухав про все осторонено, наче якесь набридливе бурмотіння диктора нецікавої радіопередачі. Коли я закінчила - повисла незручна пауза. Денис Олегович не уточнював, не задавав питань. Він дивився, мов крізь мене. Я не витримала цієї тиші і промовила:
- Вибачте, я бачу вам важко! Тож, мабуть, піду.
Піднялася зі стільчика, коли раптом Тарновський схопив мене легенько за руку. Дотик його аристократичних пальців непередбачувано схвилював мене. Я сподіваюся, що він не помітив, як в мене перехопило подих.
- Не йди, - кволо попрохав.
Він сфокусував свій погляд на моєму обличчі і дивився, поки я не відвела очі.
- Дайте ваш телефон, - ледь чутно промовив.
Я без вагань дістала з сумки смартфон і простягнула генеральному. Він почав щось друкувати, а я спостерігала, як важко йому тримати гаджет і справлятися з ним. Нарешті він повернув мені телефон з відкритим текстовим редактором, де були написані… вказівки.
Перше, що потрібно було зробити, це забрати його смартфон з ремонту.
“Мені потрібен мій телефон, терміново!” - писав він. Далі слідувала адреса офісу його друга, де власне і ремонтували Айфон Тарновського.
Потім мені потрібно було повернутися на роботу і взяти з його кабінету ключі від заміського будинку. Поїхати туди і привезти йому ноутбук, а ще змінний одяг і нагодувати кота Барсика. Кота!? Схоже у генерального був кіт, який вже декілька днів не бачив господаря.
Відредаговано: 07.09.2024