У перші дні служби, на новому місці нічого особливого не відбувалося. Набіги траплялися, та за допомогою додаткового загону з новоприбулих, їх вдавалося успішно відбивати. Днями, ще один хутір взяли під захист. Жителі були голодними, брудними, нещасними і наляканими. Зглянувшись, принцеса, не дивлячись на втому після денної битви, вечорами надавала їм необхідну медичну допомогу. Ділилася останньою їжею. І незабаром, навіть діти перестали боятися мовчазну дівчину в дивній масці. Її м'який сумний голос і ніжні руки, полюбилися місцевим жителям. Деякі, навіть намагалися розгадати історію походження і туги куноїті, приписуючи їй божественні риси. Повертаючись пізно вночі, спадкоємиця почула знайомий голос. Це була дівчинка з групи Ікеда.
- Віддай! Негайно поверни, вона моя!
Підійшовши ближче, побачила, як соратники насміхаються над підлітком. Шинобі відняли її безглузду шапку-вушанку, з якою та не розлучалася, як Лін з маскою. Навіть уві сні.
Дівчинка бігала від одного до іншого, періодично підстрибуючи і марно намагаючись відібрати назад свій скарб. Као зітхнула, більше всього на світі, їй зараз не хотілося втручатися в чужі розборки. Дике бажання відпочити хоч трохи, не давало спокою. Але й пройти мимо не могла.
- Віддай їй шапку, - голосом, що не терпить заперечень, наказала спадкоємиця.
- А то що? Ви вдвох розплачетесь ?! Ахаххах! Хахаха!
- Не випробовуй моє терпіння ...
- Йшла би ти повз, малахольна ...
Рюкія мовчки спостерігала за тим, що відбувається біля входу в свій намет.
Принцеса миттєво перемістилася до призвідника і стиснула до хрусту його пальці, змушуючи випустити трофей. Чим скористалася постраждала. Підібравши шапку, вона, гордо піднявши підборіддя, плюнула в обличчя кривдника. Той хотів відповісти та Нейлін зупинила.
- Та чого ти взагалі лізеш! Ми просто пожартували над напарницею! Або напарником! Це взагалі не зрозуміло хто! Хила дитина, стать якої навіть складно визначити на око!
- Ще раз зачепиш, поламаю пальці. І це не метафора.
Спадкоємиця з презирством відкинула руку шинобі.
- Сама – то хто? Теж маску не скидаєш! Страшненька мабуть? – в спину храбрився уражений чоловік.
Проігнорувавши його, Лін присіла на колоду поруч зі своїм наметом. Дівча побігло за нею.
- Я, Юрі!
- Угу. Рада за тебе…
- Хотіла подякувати за допомогу.
- Це зайве.
- Я трохи слабша за інших учасників групи, тому вони сердяться.
- Так вирушай додому.
Дівчинка присіла поруч і зробила вигляд, що не розчула колючих слів.
- Ось, у мене залишилося одне рисове тістечко. Візьми, будь ласка.
Принцеса відвела простягнуту руку, відмовляючись.
- Як не для себе, так візьми для когось з дітей, до яких ти ходиш.
Це трохи здивувало Као.
- Так сама і віднеси.
- Чудово! Значить завтра я піду в село з тобою! І було б добре, перевестися в твою групу. Ти не могла б замовити за мене слівце? Біля тебе, мені буде набагато спокійніше.
- Я тобі не друг. Не тішся ілюзіями на мій рахунок. Гілань ...
Юрі не на жарт перелякалася:
- Що ??? Звідки ти знаєш ???
- Менше мерехти іскрами на кінчиках пальців. Інакше скоро про це дізнаються всі.
- А ти спостережлива ...
- Що тут забула? Хіба Країна Вітрів не дотримується нейтралітету?
- Хочу захистити рідне село. Я наполовину Гілань. Прошу, залиш це в таємниці!
- Не турбуйся про те. Однак, все ж не розумію, чим буде корисний маг, який не може привселюдно використовувати свою силу ...
Дівчина замовкла, розгледівши в темряві силует Рюкії.
- Пані Ікеда, чим зобов'язана?
- Прийшла вибачитися перед тобою за витівки моїх одногрупників.
- Не переді мною варто ...
- А перед ким? Невже перед цією тінню? - вона кивнула в бік дівчинки.
- Її звуть Юрі. Як командиру групи, тобі належало б це знати.
- Зізнатися, я завжди вважала, що це кволий юнак.
Гілань скипіла від зухвалості почутого.
- Ну, та годі, Шин, давай не будемо лаятися. Переходь в мою групу. Через тиждень мені потрібно буде ненадовго відлучитися, хочу знати, що моя команда в надійних руках.
- Ні.
- Натомість проси, що хочеш.
- Мені від тебе нічого не потрібно.
- Фу, як негарно! Не квапся з відповіддю. Даю кілька днів на роздуми. Я тобі не подобаюся, правда?
- Нічого про тебе не знаю. Тому, ти мені просто нецікава.
- Так давай познайомимося ближче! Ми могли б потоваришувати.
- Це навряд чи. У мене вже є вірний друг. Цього достатньо. Іншого такого - я просто не винесу.
- Що ти хочеш знати про мене? Зіграємо в гру - відповідь за відповідь.
- Один раз.
- Як скажеш, Луна.
- Моє ім'я ти запам'ятала.
- Звичайно, адже ти мій добрий вісник. Гадаю, принесеш мені удачу.
- Мені відомо за що ти відбуваєш тут покарання. Хочу знати, чи шкодуєш ти про скоєне. Адже твоя помста, привела до смерті невинних, у яких теж були сім'ї ...
Ікеда здивувалася, але чесно відповіла:
- Ні. Не шкодую. Їх батько вбив мого брата, нехай і ненавмисно. Відібрав у мене найріднішу людину. Моя мати збожеволіла від горя. І я хотіла, щоб перед смертю, винуватець зазнав такого ж болю втрати. Тому не сумніваючись, повторила б це знову.
- Твої помисли отруєні помстою. Вони не дозволять жити щасливо. Створити повноцінну сім'ю…
- Чи тобі про те судити!
- Твоя правда. Не мені.
- Моя черга. Я спостерігала за твоєю силою. Це не просто стихія світла. Може ниточки чакри ... І переміщуєшся ти занадто швидко ... Ти ж не з клану Шин, вірно?
#4364 в Фентезі
#651 в Бойове фентезі
#8691 в Любовні романи
#1939 в Любовне фентезі
Відредаговано: 04.11.2021