ПТСР
Після неприємних розмов потрібно якось розслабитись. Але вирішую перевірити ідею. Інакше це все буде марно.
— А скажи-но мені, в той другий раз про що ти думав?
— Тобто "про що я думав"? Не зрозумів.
— Коли був з нею, якісь спогади, картинки про війну в голову лізли?
— Ну звісно, лізли. Вони щодня лізуть, від них не втечеш, — зізнається похмуро.
— Тоді в мене для тебе є дуже гарна новина! — кажу радісно і очікую реакції.
— І що ж це за новина? — цікавиться стримано.
— А немає в тебе ніяких проблем з чоловічою функцією!
Андрій аж рота відкрив від несподіванки.
— Немає? — Дивується.
— Немає. Ці нав'язливі спогади, картинки звуться флешбеки. Це симптом ПТСР - посттравматичного стресового розладу. Як нездатність спати без пігулок, жахіття нічні і твоє небажання тотальне контактувати з людьми. Я навчання в цьому році проходила, впевнена.
Слухає мене так уважно, аж приємно.
— Може й так, — невпевнено погоджується.
— В тебе психологічна проблема. Тому "професіоналка з простих рухів" не в курсі, як боротися з нею. Все, що вона намагалась робити, допомогти не могло. Тільки гірше зробило. А ще я чула, що дехто з військових до цих "професіоналок" просто поговорити ходить. Але і це не спрацює, бо говорити тут з психологом треба! З тим, хто знає, як допомогти позбутися нав'язливих спогадів про пережите.
— Може й так, я не знаю, — каже спочатку спокійно, а друге речення додає вже нервово. — Але піти до психолога - то ж визнати себе психом!
— Я знаю. Проститутка ще й запевнила тебе в наявності проблеми, якої немає. Коли сконцентрувала увагу на одній частині тіла, тільки посилила цим твоє ментальне напруження і її відключення в той момент. А треба було просто відволіктись на щось інше. Хоча там, куди за одним лиш приходять, чи це можливо..— Завершую першу думку і відповідаю вже на другу. — Психологи допомагають Здоровим людям пережити важкі часи і стреси, тож ти помиляєшся щодо них.
— Як ти знаєш? — Дивується знов хлопець основній темі розмови. — Це теж психологія?
— Частково. Фізіологія та психологія. Я взагалі-то біолог і фізіологію людини завжди вчити любила. Тож, я не боюся твоєї проблеми. Поки будуть флешбеки - і сюрпризи такі часом будуть. — Замислююсь. — Але в мене є щодо цього ідеї більш ефективні.
Андрій видихає з полегшенням і мене обіймає.
— Покажеш?
— Можемо їх перевірити, — дражню хлопця, — але Тільки Якщо будеш поводитися не так, як учора. Ти ж взагалі мене не слухав і не дивився на мою реакцію. Це тобі не гра в одні ворота, а парний вид спорту, робота в команді.
— Добре, обіцяю дослухатися до тебе, мила.
— І ти ж розкажеш мені іншим разом про свій бойовий досвід? Як поранення отримав? Кого втратив?
Андрій похмурніє. І заперечно хитає головою.
— Не зараз, звісно. Це ж не на п'ять хвилин розмова. Точніше - розмови.
Заспокоюю чоловіка. Але "дозріти" до розмов на ці теми він все ж таки мусить, нікуди не дітись. Зважитись говорити на ті важкі теми вкрай необхідно. І бажано, щоб кілька разів поспіль проговорив про кожну страшну подію.
— Якщо звісно хочеш тих флешбеків і жахіть позбутися.
— Хочу, — погоджується і притискає до себе міцніше.
— А ще, вибачай, ненавиджу зарості в людей на обличчі. Ти ж не в окопі вже. Годі ілюструвати свій позивний. Може б поголився? Для мене?
— Це вже ніколи, мила.
#927 в Жіночий роман
#704 в Сучасна проза
складні долі та зцілення коханням, доброта та підтримка, фактори ризику та ресурси бійця
Відредаговано: 19.01.2024