Замерзлі ноги повільно ступали вздовж відділку. Давався взнаки добрячий недосип та голод, від якого трохи нудило і темніло в очах. Хотілося спати, їсти та трішечки здохнути дорогою до свого кабінету. Але, на жаль, замінити мене не було ким, тому доводилось знову і знову здійматись вище. Поки Лоріан зник, аби дати копняка під зад Джері, я повзла до себе, щоб зайнятись роботою та трохи перекусити. В якийсь момент в очах стемніло ще дужче і я ледь встигла схопитися за поручень, аби не впасти.
— Все нормально? — почувся занепокоєний голос, перш ніж я відчула, як чиїсь міцні руки підхопили мене ззаду. — Я ж казав, що тобі треба відпочити. Хочеш на той світ потрапити?
— Не хочу, — буркнула й переступила останню сходинку, пригадуючи наболіле. — На тому світі немає нічого цікавого. Ті ж люди, ті ж нелюди й ті ж проблеми. Тільки комуналки немає, за яку треба платити. Хоча мені здається, що наші служби й на той світ платіжку доставлять. І начхати їм, що давно немає ні того будинку, ні людини, ні їхньої совісті...
— Невже так подорожчали послуги? — здивовано запитав Семюель, притримуючи мою спину долонею. В іншій його руці вистигав стаканчик з кавою, який я лишень помітила. Шкода, що не можна було його легально вкрасти. На перший поверх вертатись аж ніяк не хотілося. — Есміно...?
— Що...? — задивилася на мої улюблені калорії щастя та натяк на бадьорість. Після ще одного незграбного кроку, до мене нарешті дійшло, що він щось запитував. — А, так...подорожчали — не те слово. Я останній місяць майже не бувала вдома, а рахунок такий, ніби я квартиру готувала до спалення відьом на батареях, до самовбивства від газу на кухні та потоплення сусідів знизу. Не уявляю, як вони нараховують, так...
— Ніколи не задумувався про це... — в коридорі на декілька довгих секунд повисла тиша. Чоловік поклав пальці на моє плече, від чого по шкірі пробіглась хвиля холоду. Ненавиділа, коли мене торкались чужі люди. — Не хочеш піти додому? Ти маєш такий вигляд, ніби зараз звалишся на підлогу.
— Не звалюсь... — буркнула знову, відсторонилась й стала відчиняти кабінет. Але на мій подив, замок заїло й мені довелося смикати за ручку, аби ключ провернувся у пазі. — Хіба що на цей проклятий замок, щоб він нарешті ожив...!
— Есміно, тобі треба відпочивати. Справи не втечуть... Ті люди вже мертві.
— Цей замок теж мертвий, схоже... — гаркнула і смикнула на себе ще дужче двері. — Ніякого тобі людського розуміння...!
Підступна ручка відвалилась, а я по інерції втулилася зі всієї сили в Семюеля, який зовсім не очікував такої підстави. Гаряча кава моментально обпекла мені спину, змушуючи рефлекторно відштовхнулась від джерела болю. Позаду почулося як стаканчик покотився до стіни. Я з жахом відчувала, як по светрі розливається тепло, а по шкірі біжить мороз від очікування катастрофи.
— Ти ціла...? — занепокоєно спитав містер Санктус, повертаючи мене до себе лицем. Здавалося, ніби він навіть не відчував, як гарячий напій розливався на його грудях. — Ходімо, Есміно...
— Куди...? — зависла, оглядаючи того, хто навіть не вилаявся через опік. Білосніжна сорочка була заплямована пахучим напоєм. По штанах розтікалася величезна ляпка. Було жахливо навіть дивитись на це. — Мені дуже шкода, містере Санктусе...я дійсно не хотіла облити...
— Якщо не хотіла, то іди за мною. І годі вже перепрошувати...
Керівник роздратовано повів плечима, перш ніж взяти мене за руку та потягнути вздовж коридору. Холодні стіни швидко заміняли одна одну, аж доки не закінчилися прямо в кабінеті містера Санктуса. Як тільки ми переступили поріг, він підійшов до свого столу, поклав у ящик якісь папірці та під мій здивований погляд зачинив двері за нами. Декілька хвилин я шоковано оглядала, як він щось шукав, не в змозі вимовити й слова. Зате потім, коли він дістав з шафи чистий костюм й поставив на стілець, змогла полегшено видихнути.
— Ти мало не довів мене до серцевого приступу, — видала нервовий смішок, потираючи чоло. — Я вже злякалася, що ти мене тут вирішив впокоїти.
— Гірше. Я хочу, щоб ти нарешті скинула з себе светр, — байдуже промовив він, ніби кожен день говорив таке своїм підлеглим.
— Що...?
— Що? — повернувся він до мене лицем, тримаючи в руках запасну чорну сорочку. — Твої речі залишились в кабінеті, він зачинений, на вулиці холодно. Ти що зібралась в мокрому ходити до вечора?
— А ти...? — все ще насторожено розпитувала, відчуваючи підставу нутром. — Тобі є що вдягнути?
— Я майже живу у відділку. Повір мені, Есміно, тут мого одягу більше ніж вдома. Так що бери й вдягай. А я поки що постережу двері, щоб ніякий бовдур не вривався, — чоловік взяв у руку ще одну сорочку та пішов на вихід. — Вийдеш, як закінчиш...
Прохолодне повітря вривалося в легені. Я дивилася вслід містеру Санктусу і боялася навіть повторити подумки ті дурні думки, які лізли у мою дурну голову. Це ж треба було додуматись до такого! Ото запрацювалась! Дорослий чоловік вирішив вчинити, як справжній джентльмен, а я — недобитий зомбі, подумала, що він хоче мене роздягнути...
— Ні, Есміно! Тобі однозначно треба відпочити. Закриваєш цю справу і береш три дні вихідних, — буркотіла собі під ніс, скидаючи з себе мокрий одяг. По шкірі пронісся холод, змушуючи швидше рухатись. — Спиш, їсиш подвійні порції та обіймаєш Лоріана. Аж доки перестане ввижатись всіляка нісенітниця.
Доки я намагалася застібнути на грудях сорочку, яка на мені висіла ніби пальто, з коридору почулись голоси. Спочатку я навіть не зрозуміла чиї вони, аж доки не стало занадто пізно і шляхи для відступу були всі закриті.
— Сем, просто поговори вже нарешті про це, — чувся голос Лоріана, змушуючи мене мружитись від всієї двозначності ситуації. — Вона вже піднімається сюди.
— Як "сюди"...? — здивовано запитав він, а я мало не вдарила себе по голові. — Алієн у відділку...?
— Ось так, друже... Вона з міс Салі говорила тільки-но. Зараз йтиме.