Мені не сидиться на місці.
Я то підходжу до вікна й визираю на подвір'я, то повертаюся на ліжко й лежу, витріщаючись у стелю.
Руслан досі не прийшов.
Ні, я знаю, що навідріз відмовилася від його пропозиції, але ж він мав спробувати мене вмовити, а не зникати ось так.
Не здивуюся, якщо зараз десь у номері з Христиною розважається.
А мав би мене благати погодитися працювати на нього. Компенсувати все те, що я через нього втратила!
Важко зізнатися, але він має рацію. Стати співробітником його компанії - рівносильно відчинити двері у світ перспектив. І хоч я шалено обожнюю займатися організацією весіль, хочеться чогось серйознішого. Більшого. Тому що я здатна не тільки квіти для оформлення банкетного залу підібрати.
Не витримую, збираюся піти на пошуки новоспеченого чоловіка, але застигаю посеред номера з телефоном у руках.
На екрані висвічується «Тато».
Серце пропускає удар.
Стає страшно.
Він про все дізнався?
Збираюся з духом, щоб відповісти.
Тисну прийняти виклик і мружуся, чекаючи на гнівну тираду від батька, але замість цього чую спокійне:
- Нікусь, привіт, а ти де? Я стукаю у двері стукаю, а ніхто не відчиняє.
Я видихаю.
- Тату, я не вдома зараз.
- Тільки не кажи, що знову у свій вихідний працюєш.
- Ні-ні, за місто поїхала. Відпочити на кілька днів.
- Ось як, - вимовляє задумливо. - А я на дачі був, овочів привіз тобі, картопельки. Я тоді своїм ключем квартиру відчиню і залишу все.
- Та-а-а-ату, - протягую, - ну навіщо ти знову торби такі тягаєш? У мене ж супермаркет під будинком, там усе купити можу.
- Не вигадуй. Тим паче в тебе на машину кредит ще не виплачений, треба економити.
Хочу сказати, що на овочах не багато-то заощадиш, особливо з огляду на те, як часто я вдома їм, але не хочу засмучувати батька. Я і так уже завинила.
- Дякую, тату. Мені потрібно бігти, у мене тут СПА-процедури і все таке. Подзвоню тобі, як додому повернуся.
- Добре, донечко. Тримай мене в курсі, якщо щось потрібно - одразу ж дзвони. Тато примчиться на допомогу, ти ж знаєш.
- Дякую.
Зім'ято прощаюся і відключаюся.
Аж від серця відлягло, що батько не в курсі останніх новин.
Рішуче виходжу з номера і спускаюся на перший поверх, гадки не маючи де шукати Вольцева.
Але шукати його не доводиться.
Він у фойє готелю. Сидить із ноутом у кріслі, п'є каву і працює.
При моїй появі відривається від екрана, проходиться по мені поглядом, усміхається якимось своїм думкам. Відкладає вбік ноутбук. Вимовляє з нотками сарказму:
- Бачу, ти нарешті дозріла на розмову.
- Заспокоїлася, ти хотів сказати? - теж не стримую себе, відповідаю колюче.
Іду до нього, влаштовуюся в крісло навпроти.
- Думаю, я маю право висловити свої емоції.
- Що ж, так і бути, можеш висловлювати їх, - усміхається він. Його забавляє це все.
Але коли переходжу до головного, він одразу ж втрачає безтурботність і стає серйозним.
- Твоя пропозиція з роботою дуже приваблива. Особливо з огляду на те, що я навряд чи зможу влаштуватися навіть у найубогіше весільне агентство.
- Але? - він піднімає брову, чекає моїх аргументів проти.
- Але якщо ти влаштуєш мене до себе, до мене буде підвищена увага. За моєю спиною будуть пліткувати і розносити чутки. Одні даватимуть мені поблажки й догоджатимуть, інші - дорікатимуть, що влаштувалася по-блату. А я хочу приходити на роботу, відпрацювати день і піти додому зі спокійною душею.
- Цікаво. Зазвичай жінки зв'язуються зі мною, бо не хочуть працювати. А ти навпаки.
- Не час для дурних зауважень, - дратуюся. - Загалом, не міг би ти просто допомогти мені з роботою, але не в себе в компанії? - кажу вголос те, до чого дійшла за ці кілька годин роздумів. - Усе ж таки ти став причиною мого звільнення, а мені потрібно за щось жити.
Дивлюся вичікувально на РУслана. Він розслаблено відкидається на спинку крісла, не відводить від мене вивчаючого погляду.
Я чекаю.
Занадто довго, як на мене.
- Ти цікава дівчина, Ніка. Інша на твоєму місці зажадала б у компенсацію велику суму грошей. А ти - хорошу посаду.
І перш ніж я встигаю заперечити й обуритися, Руслан застережливо змахує рукою і продовжує:
- Але де в чому ти не права. По-перше, будь-яке весільне агентство забере тебе з руками і ногами. Дружина Вольцева це як безкоштовна рекламна компанія для них. По-друге, у моїй компанії тебе ніхто не знає в обличчя. Усі весільні фото було видалено, у твоїх соцмережах немає жодного знімка крупним планом, здалеку обличчя розгледіти складно. У нас різні прізвища зрештою. Адже логічно, що якщо ти вийшла за мене заміж, значить стала Вольцевою. Тому поки сама не захочеш афішувати свої стосунки з генеральним директором - ніхто ні про що не дізнається. До того ж, хто взагалі припустить, що моя дружина замість шопінгу і СПА обрала роботу?
#385 в Любовні романи
#96 в Короткий любовний роман
#180 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 18.07.2024