Усе відбувається ніби не зі мною. Не я зараз розрізаю весільний торт і не в мене щойно була близкість із чоловіком, якого я вперше в житті бачу.
Це гризе мене зсередини.
Але я заспокоюю себе тим, що я доросла жінка. Випадкові зв'язки на одну ніч у двадцять першому столітті не така вже й рідкість. Тим паче з таким чоловіком як цей. Тим паче після жахливого розставання з колишнім хлопцем, який вимагав назад усі подарунки, включаючи мій телефон.
Довелося дістати сім-карту з нього і віддати цьому скупердяю.
Скошую погляд на новоспеченого «чоловіка».
Той поводиться як справжній щасливий наречений.
І ні поглядом, ні жестом не видає те, що сталося між нами кілька хвилин тому. Натомість я готова згоріти від сорому. Відчуття, немов кожен у цьому залі знає, що щойно відбулося прямо у туалеті.
Нарешті в небі вибухають різнокольорові феєрверки, що стає фінальною крапкою в сьогоднішньому дні.
Дивно, але дехто навіть не зрозумів, що наречену підмінили, натомість інша половина гостей дивилася на мене так пильно, що мені в якийсь момент захотілося вибігти із залу і сховатися.
Не знаю як все це пояснить своїм партнерам і друзям Руслан, на щастя, це не моя турбота. Головне - щоб мені заплатили за мою роботу.
- Ходімо, - Руслан бере мене за руку і тягне до виходу з банкетного залу. Повз фонтанчик у дворі, прямо до масивних воріт.
На нас чекає лімузин.
Водій відчиняє дверцята, Руслан забирається на заднє сидіння за мною.
- Поїхали, - командує.
Я напружуюся.
Про те, що буде далі, ми не говорили.
Куди він мене везе?
Запитати чомусь не наважуюся.
Мені взагалі шалено ніяково дивитися чоловікові в очі, після того що між нами відбулося.
Що він тепер про мене думає? Що я легкодоступна дівчина, ласа на багатих красенів? Що побачила перед собою шанс і вирішила будь-що змусити його цей шлюб перевести з фіктивного в справжній?
- Не забувай, що ти підписала угоду про конфіденційність. Хоч це все й було лише виставою для гостей і насправді ми з тобою не одружені, не варто намагатися шантажувати мене цим. Зрозуміла?
Від його тону збивається дихання.
Це вже не той ласкавий і палкий чоловік, який так пристрасно терзав мої губи. Зараз він небезпечний хижак, який готовий перекусити горло своїй жертві.
- Я не збиралася нічого робити. Ти... Ви... - плутаюся в займенниках.
- Думаю, можемо перейти на «ти», - хмикає він.
- Ти змусив мене це зробити. Усе що мене цікавить - моя оплата за послуги організатора весілля. З рештою розбирайся сам. Сподіваюся, ми більше ніколи не побачимося.
- Я теж дуже на це сподіваюся, Ве-ро-ні-ка, - вимовляє моє ім'я повільно по складах, наближаючись обличчям до мого. - Інакше, я зіпсую все твоє життя.
Це він так натякає на те, що якщо розбовтаю хоч комусь про сьогоднішній день - мені не жити.
- Куди ми їдемо? - змінюю тему, бо від його погроз мурашки по шкірі повзуть. Мені зовсім не хочеться переходити дорогу небезпечній і впливовій людині, я волію жити своїм звичайним життям, плануючи відпустку двічі на рік і виплачуючи кредит за машину.
- Побачиш, - вимовляє загадково і я напружуюся.
- Гей, ми так не домовлялися, - пищу злякано я. - Я прикинулася твоєю нареченою, на цьому наш договір закінчено. Відвези мене додому.
- Чого ти боїшся? - запитує, в його очах я помічаю насмішку.
Він знову занадто близько до мене перебуває. Губи всього за кілька сантиметрів від моїх.
Руслан стискає пальцями моє підборіддя, тягне на себе.
- Хіба все не сталося ще годину тому? То чого тобі боятися? Ніхто тобою вже не скористається.
Я вириваюся з його захоплення, відверте глузування з його боку щодо моєї доступності б'є прямо в ціль. Моя гордість зачеплена. Але винна в цьому лише я. Піддалася так просто на чарівність красеня. Повірити не можу!
Машина зупиняється і я видихаю. Мене привезли до мого будинку. Я від хвилювання навіть не помітила, що ми їхали знайомими мені вулицями в напрямку мого будинку.
- Спасибі, що підвезли, - ціжу крізь зуби. Торкаюся ручки дверей, але тут же на мої коліна лягає паперовий пакет.
- Це тобі. За незручності.
Розгублено кліпаю очима. Тремтячими пальцями відкриваю пакет. Усередині нього кілька пачок грошей. Тут, напевно, стільки, що і кредит за машину покрити можна, і ще на одну таку вистачить.
Але доторкнутися до них не наважуюся.
Повертаю пакунок власнику.
- Дякую, але я не потребую ваших подачок.
Через ці гроші почуваюся подвійно використаною.
Хоч і розумію, що це за моє мовчання і цей жахливо складний день, але під впливом емоцій у мене складається відчуття, наче мені платять за те що сталося у туалеті, а не за послугу нареченої.
#385 в Любовні романи
#96 в Короткий любовний роман
#180 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 18.07.2024