Мирослава
Зранку мені зателефонував Максим, попросивши зустрітися, але я була налаштована залишитися вдома. Нехай чекає, скільки завгодно — я нікуди не піду. Через годину пролунав дверний дзвінок. Я підійшла до дверей, впевнена, що там був В’ячеслав, знову намагатиметься вмовити мене вийти за нього. Але коли я відкрила двері, переді мною стояв зовсім не він.
— Ну, привіт, красуне! — вигукнув Максим і, не чекаючи на моє заперечення, підхопив мене на плече.
— Слухай, ти нічого не сплутав? Я тобі не мішок з картоплею, щоб так мене виносити з під’їзду! — обурено вигукнула я, почавши бити кулаками по його спині.
— Мирославо, заспокойся! Ти ж сама не захотіла зі мною зустрітися, тож іншого способу як витягнути тебе з квартири в мене немає, — промовив Максим, ймовірно посміхаючись. Я не могла цього бачити, але була впевнена в його усмішці.
— А твоя дівчина, з якою ти за ручки ходиш? Вона не буде проти, що ти ось так чужих дівчат на плечі виносиш?
— Яка ще дівчина?! Що ти говориш? — тон його голосу був настільки здивований, що я подумала, що він дійсно не розуміє, про що я.
Але я бачила все на власні очі вчора, і для повної картини не вистачало тільки поцілунку. Можливо, він і був, але я поїхала занадто рано, не дочекавшись цього видовища.
— Я бачила тебе вчора в парку, як ти прогулювався з дівчиною за руки. І не намагайся сказати, що це була твоя сестра або подруга! Я на таке не поведуся! — з докором сказала я, і Максим обережно поставив мене на землю.
— Все сказала, тепер можу я щось сказати? Та дівчина не моя сестра, — відповів Максим, дивлячись мені прямо в очі.
— Тоді хто вона? — запитала я, шукаючи у нього пояснення.
— О, бачу, хтось у нас ревнує, — з усмішкою промовив він.
— Не ревную! Ми ж друзі. Але я б не хотіла спілкуватися з хлопцем, у якого є дівчина, — з серйозним виразом обличчя пояснила я.
— В мене немає дівчини, але можливо скоро з’явиться дружина, — промовив він так спокійно, що мене раптом кинуло в жар.
— Ти одружуєшся! На кому? — вражено запитала я, округлюючи очі.
— На тобі! — вигукнув він так природно, що я ледь не подавилася власною слиною.
— В сенсі, на мені! — вигукнула я, розширюючи очі і рот від здивування.
— Мирославо, ти як моя найкраща і найліпша подруга, повинна мені допомогти і стати моєю фіктивною дружиною. Але про наш фіктивний шлюб повинні знати лише ти та я.
Він що, зовсім з розуму зійшов? Яка ще фіктивна дружина! Ніякою фіктивною дружиною я не буду! Не таким я уявляла свій перший шлюб. Ще й фіктивний!
Він дивився на мене серйозно, ніби чекаючи, що я зараз щось скажу, а я, від розгубленості, навіть не знала, з чого почати.
— Тепер розкажи мені, навіщо тобі фіктивна дружина? — спитала я, намагаючись бути максимально серйозною.
— Мій батько справжній тиран і деспот. Він дав мені місяць на одруження. Якщо я не знайду собі наречену за цей час, він вибере її сам і нав’яже мені, — відповів Максим, відвертаючи погляд на дорогу.
— Ти що, жартуєш? В двадцять першому столітті хіба хтось має право змушувати тебе одружуватися на іншій без твоєї згоди? — вигукнула я, не стримуючи обурення.
— Ти погано знаєш мого батька. Він уже так одружив мою сестру!
Я мовчала, слова просто не знаходилися. Невже нічого не можна зробити? І фіктивний шлюб зі мною — це єдине рішення?
— Невже все настільки погано? — запитала я, піднімаючи брову і вдивляючись у Максима.
— То ти мені допоможеш, чи ні? — відповів він, не відводячи погляду.
— Можна я подумаю і дам тобі відповідь завтра? Мені ніколи не пропонували стати фіктивною дружиною! — я кинула на нього розгублений погляд.
— Звісно, подумай. Якщо погодишся, напишеш, а якщо ні — не пиши, — промовив Максим, і його голос був таким сумним, що мені навіть захотілося якось підняти йому настрій.
— Дивись, що я знайшла! — сказала я, намагаючись зберегти веселий тон, і витягнула фотокартку, яку я роздрукувала з його соціальної мережі.
— Звідки це у тебе? — здивовано запитав Максим, розглядаючи світлину.
— З твоєї соціальної мережі, — з усмішкою відповіла я.
— А іншого фото не було? Тільки те, де я з прищами? — невдоволено вигукнув він, передаючи мені світлину.
— Цілком нормальне фото! Гидке каченя, яке перетворилося на прекрасного лебедя! — сказала я, жартівливо штовхнувши Максима.
— Ідеальне поєднання! — незадоволено буркнув Максим.
— Вибач! Це перше, що спало на думку. А хто ця гарна жінка поруч із тобою? — поцікавилася я, поглянувши на нього.
— Моя мама. Це єдине наше спільне фото. Тоді, наші стосунки ще були нормальні. А потім, коли вона дізналася про зраду батька з іншою молодою дівчиною, вона наче з глузду з'їхала. Хотіла вбити і мене, і сестру.
Ось це так, сімейка у Максима! Сподіваюся, хоч сестра не така...
— Ого, це серйозно! І де вона тепер? — запитала я, намагаючись зберегти серйозний вираз обличчя.