10 лютого, 2012 року
— А ось і наш чемпіон! Готова підкорювати вершини?
Щойно я переступила поріг будинку Саманти, як її тато вийшов мене зустрічати. Як завжди, усміхнений та щасливий. Чорт забирай, вони з мамою були б просто ідеальною парою.
— Білл, не чемпіон, а чемпіонка. Ти ж не сексист, правильно? Тому використовуй фемінітиви, жінкам це подобається.
Не зважаючи на мої слова, він міцно обійняв мене та поцілував у маківку.
— Дай-но подивлюся на тебе, — Біллі поклав долоні на мої плечі та відхилився, наче дійсно роздивляється. — Яка ж ти красунечка, Ліззі. Просто не можна очей відвести.
Кажу ж, вони були б найідеальнішою ідеальною парою. Взагалі-то, Біллі заходив до нас ще кілька днів тому. Він бачив мене й разів зо три міцно обіймав. Але ж то було не в його будинку, тому привітання і повторилися. Чудний чоловік, але занадто добрий. І я любила його, як рідного тата.
— Па, Ліз стане великою авторкою, якщо ти таки відпустиш її, — зауважила Сем, з’явившись у коридорі.
Планування їхнього будинку було таким самим, як і нашого. Ба більше, кімната подруги знаходилася в тому ж самому місці, що й моя. У нас усе було схожим. Шкода тільки батьки не закохалися, щоб одного дня з’їхатися, а нам лишити інший будинок.
— Біжу-біжу, — пролунало з боку вітальні, а за мить з’явилася Кортні. — Все запаковано, як і обіцяла.
Вона тримала коричневі конверти, доволі пухкенькі і, очевидно, важкі. Та підоспів Біллі, забравши тяжку ношу. Він провів нас до машини Сем, завантажив усе в багажник, але навіть попри те, що не вдягнув куртку, залишився на вулиці. Здається, батьки ще й не мерзнуть.
— Люба, хай щастить, — промовив Біллі, заглянувши до мене на заднє сидіння. — Знаєш, у мене таке передчуття, що тут на тебе чекає щось дійсно важливе.
Я тихенько подякувала, бо на більше не спромоглася із-за грудки, яка підступила до горла. Трясця його мамцю, як же приємно, коли тебе оточують щирі люді, що бажають тобі лише добра.
— Маленька, обережно за кермом, — додав Біллі, потріпавши коротке волосся доньки.
Сем закотила очі, але нічого на це не відповіла. Просто сіла в машину, бо та давно прогрілася, та вирулила на дорогу.
— Перший пункт призначення видавництво «Зелений пес»! — оголосила Кортні, піднявши перед собою список. Схоже, їй сподобалося возитися з принтером.
— Навчимо цього пса давати нам лапу! — вигукнула Сем, додаючи газу.
Цей пес виявився чарівним чолов’ягою за п’ятдесят на пів голови нижчим за мене. А тільки-но він вийшов нас зустріти, я зрозуміла, чому подруга говорила, що подати рукопис краще по-старомодному. Бенедикт, так його звати, посадовив нас за невеличким столиком у своєму кабінеті, запропонував каву та смаколики, а потім трішки порозпитував мене. Він, як видавець, вважав, що важливу роль відіграє не тільки якість рукопису, а й особистість автора. І знаєте що? Це мене звиздець, як причарувало! Звісно, я сумнівалася, що «Ліфт кохання» зацікавить його, але отримала задоволення від спілкування. Ба більше, дівчата теж були причаровані кумедним Бенедиктом.
Годину по тому ми знову сідали в автівку, щоб продовжити підкорювати місцевих видавців.
Діставши список, Кортні знову підняла його перед собою, щоб ми звернули на це увагу, та награно серйозним тоном сказала:
— Наступна зупинка «Білка».
Я знала назви всіх видавництв, які входили до списку, бо сама їх туди вносила, тому спокійно відкинулася на спинку сидіння, чекаючи, коли ми рушимо. А ось Сем хрипко розсміялася, похитуючи головою. Коли мотор автівки тихо замурчав, подруга розвернулася праворуч, щоб бачити мене та Кортні, і пускаючи бісики очима промуркотіла:
— Ну що ж, тоді повеземо їй горішки Річарда.
Після цих слів салон наповнився нашим сміхом.
Половину шляху до наступного видавництва ми придумали купу вульгарних жартів з участю білки та героїв моєї книги. Розказувати їх не буду, бо ця історія не має цензу 18+. Але запевняю, було дуже смішно. А іншу половину шляху ми гадали, хто ж зустріне нас цього разу. І я виграла, щоправда, тільки вгадавши стать. Жоржина була жінкою трішки за тридцять і виглядала пиндець, як елегантно. Поруч із нею я почувалася маленькою дівчинкою. Але це тільки перших хвилин десять. Далі все пішло, як по маслу.
Взагалі-то, нас зустріла секретарка. Вона ж приймала та реєструвала поданий рукопис. Але коли власниця видавництва дізналася, що до них завітала сама авторка, то захотіла познайомитися. Кави нам не запропонували, як і смаколиків. Дівчата залишилися в холі, а ми вдвох трішки потеревенили в кабінеті. І знаєте що? Ця Жоржина так сподобалася мені, що я вирішила згадати її в історії, над якою працювала.
За чверть до дванадцятої ми з дівчатами прибули до останнього видавництва із нашого списку — «Країна мрій».
— Слухай, Ліз, а ти впевнена, що тут видають літературу для дорослих? — запитала Сем, паркуючи машину біля сірої будівлі.
— На сайті зазначалося, що так, — відповідала я, оглядаючи непримітний фасад із вікна.
— Серйозно? — озвалася Кортні. — Сем, а хіба в тебе ще дитячі мрії? Бо в мене вони з цензом 18+. Я ось думаю, де б собі знайти такого Річарда, як у книзі Ліз. Так що, булки в руки та ходімо. Пес був. Білка була. Настав час і в країну мрій завітати.
#583 в Сучасна проза
#3234 в Любовні романи
#1519 в Сучасний любовний роман
сильна героїня та впевнений герой, пригоди на день закоханих, кумедні та курйозні ситуації
Відредаговано: 01.02.2023