Олена
- Офігіти! Я, значить, перлася через усі затори рідної столиці, щоб сестру з Днем народження привітати, а вона, знаючи, що я приїду, забула повідомити, що її не буде вдома, - обурювалася в слухавку Аліна.
- Алін, вибач, я просто…
- Вибачаю, ти ж іменинниця, - життєрадісно, - То де ти?
- Я? - затнулася. До горла знову підкотило грудку. Зараз доведеться знову повторювати… Ні, звичайно ж все буде добре. Свекор вмовить Вову і він приїде. Вибачення проситиме. А я не одразу, але пробачу. Але поки що ...
- Я у мами, Алін.
- О, вогонь. Одразу і з нею побачуся. Ну все, давай, я їду, – поклала слухавку.
Я глибоко зітхнула. Ми зі старшою сестрою були близькі, навіть незважаючи на те, що вона п'ятдесят відсотків часу проводила у подорожах. Вона була моєю найкращою подругою і в усьому мене підтримувала, як і її. У всьому, крім Вови. З ним вона була холодна і підкреслено ввічлива, зі мною щодо нього - відмовчувалася. І я з цим змирилася, звісно. Але зараз з перспективою вислуховування від неї різних варіацій на тему "а я ж говорила" змиритися не могла і не хотіла. Вона просто нічого не розуміє. Вона ніколи так не кохала, як я. Не була дружиною. Не жила з кимось довгі роки. Не віддавала нікому душу та тіло, як я.
- Мам, до нас Аліна їде.
- Ой, як добре, у мене якраз тортик уже готовий, - озвалася мама з кухні. - Чуєш, Оленко?
- Так, - я зайшла на кухню.
Там мама посипала вже готовий торт шоколадною крихтою. Для мене спекла, мій улюблений до Дня народження.
- Ти не слухай її, гаразд? Аліна вона інша. Інша людина. І вона… Ой, недобре так казати, але вона заздрить тобі. Що в тебе сім'я, будинок – повна чаша. А в неї що? А нічого! Робота та гроші, чи знаєш, уночі не зігріють. Плече, опору не дадуть. А все вже, тридцять п'ять. Потяг – туду-у-у-у-у – пішов. Все вчасно має бути.
Мені не подобалося, коли мама так говорила про сестру. Не подобалося так про неї думати. Ну, яка заздрість. Це ж Аліна. Людина, з якою ми все життя разом. Частина моєї душі. Моя улюблена сестра. Але все ж таки факт залишався фактом. Кожній жінці потрібна сім'я, чоловік, діти. І, погнавшись за самореалізацією та успіхом, а потім усвідомивши, що окрім цього в тебе нічого немає і правда можеш почати заздрити чужому щастю. Чисто підсвідомо, не зі зла.
Не те щоб я, як мама, вважала, що тридцять п'ять це все, кінець, хрест на особистому житті. Однак, як не крути, а в такому віці зійтися з кимось важче.
Хвилин за двадцять увімкнувся домофон. Ще через пару сестра виросла на порозі квартири. Одягнена в широкі джинси, чорний топ та шкірянку з невеликим та стильним подарунковим пакетом у руках. Руда, завита локонами, шевелюра цього разу спускалася до ключиць. Сестра знову обстригла довге волосся, змінила імідж. І це лише за три тижні, що ми не бачилися. Тонкі стрілки витягали її карі очі, роблячи їх ще виразнішими і глибшими. Навколо них, звичайно, не було ні натяку на зморшки. Хоч Аліна і не була фанатом тюнінгу не в приклад тій же Ніні, мінімально вона все ж таки боролася з часом, як і я.
Згадалося, як мені Вова пропонував груди зробити. А я злякалася і так і не наважилася. Одна справа там губи підколоти, підборіддя… Але стороннє тіло в організмі… Навантаження на хребет, як мінімум. Як лікар я знала всі можливі “принади” таких втручань, а тому…
Можливо варто було все-таки зробити? І тоді він би іншу не знайшов.
- Оленко, що трапилося? - ахнула сестра, дивлячись у моє обличчя.
Я знову відчула, що ось-ось розридаюся. Ну що ж таке га?
- Привіт, доню, - вклинилася мама і обняла сестру, - Не стій у дверях, проходь, роззувайся. Зараз ми з вами, дівчатка, каву питимемо.
- Що це козел зробив? - не відводячи насторожених і злих очей від мого обличчя, спитала дівчина.
Я заплющила очі.
- Ну що ти так прямий з порога, ну? - мама.
- Я питання поставила!
- Ми... Ми посварилися, - брехня звучала дуже жалюгідно і неправдоподібно.
- Через що? - Аліна скинула з ніг білі кросівки і обхопила руками моє обличчя, не даючи відвернутися.
- Він ... У нього інша, Алі-і-ін, - розплакалася я. - Він сказав, що все серйозно і щоб я збирала речі.
Вилаявшись, сестра обняла мене і притиснула до себе.
- Як шевець лаєшся. Адже дівчина, - почула я мамин голос.
- Мам, ми на чай потім приїдемо, - сказала Аліна, - А зараз покатаємось, заспокоїмося та поговоримо.
Усунулася, витерла мені великими пальцями сльози зі щік, як сотні разів робила це в дитинстві.
- Взувайся давай.
І я зробила, що сказано. Знову-таки, як і в дитинстві. Ось начебто Аліна ніколи прямо відверто не користувалася владою старшої сестри, а все одно не зробити те, що вона каже мені було не реально. Майже завжди…
- Ну, як же так? Я торт спекла.
- А ми поїмо, мам, дякую. Ось трішки покатаємося і потім приїдемо чай пити. Апетит нагуляємо, - сказала Аліна, забираючи мене з квартири.
Ми спустилися сходами, вийшли в теплий весняний день. Біля входу була припаркована чорна "беха". Аліни Так, сестра любила саме цю марку машин і лихо ганяла не гірше за деяких хлопців.
- З Днем народження, люба, - коли ми сіли в машину, дівчина віддала подарунковий пакет.
Злегка дезорієнтована зміною теми, я прийняла його, полізла всередину. Там лежала загорнута в дорогий ніжно-рожевий папір прямокутна коробка. Обережно знявши її - я все ще по-дитячому жаліла гарні упаковки - я побачила затягнуту в чорну шкіру коробку для прикрас. Відкрила. Платиновий ланцюжок з ніжним плетінням, великий і витончений кулон у формі двох дівчаток, що обіймаються. Відкривши його, я побачила наше з Аліною фото. Я навіть пам'ятала, коли воно було зроблене. Це було літо у бабусі у селі. Річка, велика надута автомобільна шина, в якій ми сидимо, обійнявшись і радісно посміхаємося.
Як же все було чудово на той час. Які ми обидві були щасливі. І ціле життя попереду.