2
Прокинулася я від того, що мама мене розштовхувала у різні боки та ніжно шепотіла:
Покліпала я очима, потерла руки, зітхнула та сонно пішла з мамою. На вокзалі нас зустрів Петро. Я його впізнала, бо багато разів бачила на фотографіях. Це мамин брат. Схожий на неї. Він узяв наші речі і почав швидко розповідати:
- Катерино, їй уночі ще гірше стало. Добре, що ти приїхала. Тільки Соньку ти б з собою не брала.
- Чому ж?
- Нікому буде за нею доглядати.
- Не турбуйся.
Тут і я вирішила щось сказати:
Дядько Петро посміхнувся, промовляючи:
Мама нічого не промовила, лише посміхнулася. Ми сіли у мікроавтобус і поїхали вулицями. Літо. Я тут ніколи не була. Запам’ятовувала годину дороги: поля з соняшників, кладовище і багато одноповерхових будинків із квітами, які чомусь були білі та фіолетові. Дивне село з двома кольорами квіточок, схожих на дзвіночки, але не вони.
#3082 в Різне
#636 в Дитяча література
#2043 в Молодіжна проза
#824 в Підліткова проза
Відредаговано: 28.01.2022