Емілія.
Марк зупинив автівку на парковці поряд з офісом. Декілька працівників нашої фірми ловили гав біля входу в будівлю.
- Може треба було висадити мене десь за рогом? - тихо промовила.
- Чому це? - здивовано запитав Марк.
- По офісу плітки підуть. - зітхнула я.
- Мені байдуже, ти моя дівчина. - спокійним тоном відповів і поквапився відкрити переді мною дверцята.
Ще й руку поклав на талію, коли ми крокували до будинку. От же ж!
- До початку робочого часу дві хвилини! Досить тут огинатися, мерщій по робочим місцям. - поквапив співробітників, ті одразу помельтешили слідом за нами.
“Тільки б не почервоніти від їх “липких” поглядів. Відчуваю себе так, наче оголена зараз.”
Коли вдвох дісталися приймальні, Марк легенько поцілував мене у губи і побажав гарного дня, а сам почимчикував до свого кабінету.
Зробила йому каву, навіть цього разу таку як він любить. Одне діло це робити для нахабного шефа, а інша для коханого хлопця. Відчуйте різницю!
Занесла горнятко і поставила на кутик столу.
- Еміліє, будь ласка, віднеси в відділ кадрів цю теку. - ніжно промовив, та скористався можливістю, ковзнув долонею по моїм ногам вище до сідничок.
- І що там? - поцікавилася, але прибирати його настирливу руку точно не поспішаю. - Маю надію, ти не збираєшся позбутися моєї присутності в приймальні?
Так і не дочекавшись відповіді Марка, відкрила теку і поглянула що ж там.
- Наказ про переведення Єлизавети Івленко на рівнозначну посаду іншого офісу фірми? - здивовано поглянула йому в очі.
- Це для твого спокою! - підморгнув він.
Перегорнула цей аркуш паперу, і дісталася до наступного.
- Наказ про переведення Єгора Петренка на рівнозначну посаду…? - знову поглянула на Марка.
- А це вже для мого власного спокою! - потягнув мене до себе і ось я вже знову на його колінах.
- Я скучив. - прошепотів на вушко, викликавши мурахи по всьому тілу.
- Пане шефе, може Вам пігулочки для пам’яті попити? Ще година не минула після останнього разу. Скучив він! - видала я.
- Я завжди голодний на тебе! - припадає до моїх губ.
Та все ж таки прийшлося знову зіскочити, бо в двері тактовно постукали, а вже за мить я віталася з Віктором Івановичем.
Ліза.
- У сенсі перевід в інший офіс? - заверещала я. - Це з якого такого дива.
- Ну напевно, генеральному не сподобалося те, що ти розпускала плітки про єдину доньку його найліпшого друга та партнера. - відповів Єгор, споглядаючи папірець і про своє переведення теж.
- У сенсі доньку партнера!? Та я в очі не бачила ту дівку! Що ти верзеш! - обурилась я.
- Помилочка. - протягнув Єгор.
- Емілія? - припустила дівчина з нашого відділу, яка опинилася поряд.
- Хто? - я аж присіла. - Не може бути? Хіба доньки багатіїв одягаються з бабусеної шафи?
- Може не всі афішують свій статус! - знову додала Елька.
- Розумниця! - навіть Єгор її похвалив.
- А тебе за що Єгорчику? - я підозріло примружила очі.
- Ну-у! Ти ображала, а я навпаки, спробував залицятися і отримав попереджальну картку від шефа! Звідки мені було знати, що він і сам накинув око на цю малу!
- А який в неї чудовий голос. - Елька знову вставила свої п’ять копійок.
- От і йди тепер цьомкни її, може не виженуть! А ще подруга називається. - в’їдливо відповіла дівчині, а сама почала скидати в коробку свої пожитки.
“Це ж треба було попасти так! А тепер ні майбутнього статусного хлопця, ні нормального розташування робочого місця. Та до того офіса діставатися дві години треба! Не пощастило!”, - зціпила щелепу я.
#378 в Любовні романи
#177 в Сучасний любовний роман
#95 в Короткий любовний роман
сильні почуття і емоції, сильні особистості_яскраві герої, від ненавісті до кохання
Відредаговано: 25.05.2024