Емілія.
Наступний робочий день теж мало чим відрізнявся від попереднього. Хіба що, ближче до обідньої перерви до офісу завітала Інна, власною персоною.
- Зачекайте! - окликнула дівчину я. - Марк Вікторович зараз не сам.
Мій вигук все ж таки подіяв, бо Інна зупинилася і витріщилася на мене.
- Не сам кажеш. Можливо це і на краще. - видала вона і наблизилась до мого робочого місця.
“Ні тобі привітатися! Та вона не лише неприємна особа, а ще й не вихована!”, - зробила певні висновки про гостю.
- То що? - перейшла на шепіт. - Вдалося довідатися щось цікавеньке.
- Таа-к! - відповідаю теж дуже тихо.
“Ну а що? Відмовляти дівчині? Хоче цікавих подробиць? Та легко! Головне, щоб після цього їй погано не стало!”, - аж язик засвербів у мене.
- То вже кажи! - нахилилася ближче до мене.
- Ваша подружка здала Вас Марку. І про те, що Ви не вагітні розповіла, і як в клубі… кхе, кхе. - зробила вигляд що закашлялася.
- Карина? - обличчя Інни почало вкриватися багровими плямами. - От же сучка фарбована.
- Здається. Я не запам’ятала імені. - відповіла їй.
- А він що? - пальці Інни почали тремтіти, а вона сама нервово почала порпатися в своїй сумочці.
- Розлютився! - ще й мімікою спробувала показати наскільки.
- Трясця! - висварилася вона. - От так і довіряй таємниці подрузі.
Дівчина ще щось хотіла додати, але в цей момент відчинилися двері кабінету і на порозі з'явився Марк разом з відвідувачем, з яким саме прощався потиснувши руку.
- Котикуу. - щойно ми залишилися в приміщенні в трьох жалюгідно пропищала Інна.
Марк мазнув по мені поглядом і відступився звільняючи прохід для цієї “псевдовагітної”.
- Я все тобі можу пояснити… - останнє що почула я.
Марк.
- Я все тобі можу пояснити. - чую від Інни.
“Вже досить цікавий початок, як на мене”, - промайнула думка.
Сідаю і відкидаюся на спинку крісла, закладаючи руки в замок на потилиці. І чим більше я мовчав з кам’яним виразом на обличчі, тим більшу дурницю ліпила ця дівчина.
- Я втратила нашу дитину. - почала чавити з себе скупу сльозу вона.
“Ну, припустимо, акторка з неї досить посередня. І мені якось не зрозуміло, як можна втратити те, чого ніколи не було?”
- Інно, будь ласка, досить! - зупинив заплутаний потік напів фактів, котрі суперечили один-одного. - Доки залишилося хоч трішки поваги до тебе. Розійдемося і поставимо крапку у цих стосунках.
“Слово зв’язок ліпше підходить. Але вже промовив, виправляти запізно!”
- Котиикуу, ти зараз погарячкував з рішенням. - квапиться заперечити вона, бо саме в цю мить я підхопився з місця.
“Та я погарячкував вже тоді, коли вперше зв'язався з нею!”
- Вибач, Інно. Просто на даному життєвому етапі виникла нагальна потреба в геть інших стосунках. Мені вже не достатньо від партнерки просто $ексу. Я змінився.
- Я можу дати тобі те що ти хочеш. - кліпає оченятами.
- І вірність теж? - наголосив я.
“Зам’ялася, наче щойно підловив шкідливе кошеня на чомусь.”
- Ти теж мені зраджував. - стала в оборону дівчина.
- Ні! - наголосив.
- Жодного разу? - здивовано промовила.
- Жодного, Інно! Тому з мене досить. - порівнявся з нею.
- Ти мене кидаєш? - починає схлипувати, нарешті дійшло.
- Ми припиняємо наш зв'язок. - пояснив дівчині.
- Це я від тебе йду! Ясно? - задрала догори підборіддя.
- Ось, купи собі щось на згадку. - дістаю з гаманця купюри.
“Як не як витратилася, останні гроші в конверта запхала, щоб змусити Емілію шпигувати за мною!”
Побачила купюри, аж сьорбати носом перестала.
- От жадібним ти ніколи не був.
“Напевно, це замість - дякую!”, - посміхнувся про себе.
- Бувай! - проводжаю до дверей.
Залишаюся сам в кабінеті. Знову сідаю за робочий стіл. Навіть намагаюся сконцентрувати увагу на паперах. Та де там. З голови ніяк не йде та мала брюнетка, з якою розділяє мене зараз лише одна стіна.
Цікаво, це з легкої подачі Емілії моя колишня з самісінького порогу почала зізнаватися, та нести всіляку фантазійну нісенітницю?
#378 в Любовні романи
#177 в Сучасний любовний роман
#95 в Короткий любовний роман
сильні почуття і емоції, сильні особистості_яскраві герої, від ненавісті до кохання
Відредаговано: 25.05.2024