Емілія.
Після нашого повернення на роботу ми з Марком розійшлися по нашим робочим місцям.
Поклала поряд з собою папірець з переліком нагальних справ. Перший пункт нарада… і далі по тексту.
Напевно лусну зараз, якщо спочатку не зателефоную подружці. Підстрибую на стільці від радощів, як та мала дівчинка, яка отримала в подарунок омріяну річ. Тільки я вже давно не мала, а подарунок геть не дитячий, але від цього не менш омріяний!
- Тобі що подарував? - вигукує Люся в слухавку мого стільникового телефона. - Здуріти можна!
- Сама в шоці. - шепочу я.
- Це ж зовсім інше життя. - мрійливо продовжила подружка.
- Так! - погоджуюся з нею. - Я скину адресу. Правда сьогодні ще ночуватиму в батьківському домі. Треба зібрати деякі речі.
- Звичайно, звичайно! Сьогодні теж маю справи! - додала Люся. - Ти ж пам’ятаєш, що завтра в тебе виступ у клубі?
- Так! - промовляю тихенько і роззираюся на всі боки чи бува ніхто не підслуховує. Бо Марк має звичку підкрадатися неочікувано, як минулого разу. - Вибач, люба, маю вже бігти! Треба виконати купу завдань!
- Я запостила в соц мережу шматочок твого відео. - буденним тоном проспівала Люся, за мить до того, як я збиралася натиснути на відбій.
- Ти що зробила?
“Я що вигукнула останню фразу? Ну добре, якщо не вигукнула, то в моєму голосі явно прибуло децибел!”
- Десять тисяч переглядів. - почала виправдовуватися вона. - Більше тисячі лайків. І це лише перша доба!
- Люсюю! - обурено відповіла. - Про такі речі хіба не треба запитувати?
- Я знаю про твою нерішучість та сором’язливість! І впевнена, що врешті решт переконала б тебе, але це все мої нервові клітини! А ще, ти б переживала… - сипала подружка аргументами.
- То ти вирішила просто повідомити мені про те що вже зробила! - підсумувала я.
- Ну не сердься! - спробувала заспокоїти мене товаришка. - Це ж успіх! Хіба ні!?
- Що вже! Пізно ображатися, коли справу зроблено! - закочую очі під лоба. - Зустрінемося, поговоримо, а зараз і справді маю вже бігти.
Наступні години, відчувала себе, як та білка в колесі. Перший раз присіла коли весь персонал почав розбрідатися додому.
Тільки но спробувала розслабитися, як почувся шерех і двері шефа відчинилися.
- Тебе підкинути додому? - запитав Марк.
- Ні, дякую! - поспішила відповісти я.
- Ось! Твої речі! Ти забула їх в моєму кабінеті. - простягнув мені букет троянд та той клятий конверт.
- Дякую! - кволо відповіла.
І якщо конверт можна було хутко запхати до шухляди, подалі від власних очей, щоб зайвий раз не нагадував про той інцидент, то з квітами цей варіант не пройде.
Ще й Марк не поспішає йти, стоїть зовсім поряд переминаючись з ноги на ногу.
- Це Єгор? - неочікувано поцікавився він.
- Що Єгор? - одразу увімкнула дурненьку.
- Подарував тобі квіти! - відповів мій шеф.
- Чому саме він? - обурилася я.
- Бо тільки він огинається біля приймальні весь час, варто було тобі з’явитися в нашому офісі!
- То скажи йому, хай не огинається! Якщо тебе він так турбує! - тягнуся за своєю сумочкою, щоб при першій же спробі накивати п’ятами.
- Мені до нього немає діла! Я лише хочу, щоб цей хлоп тримався від тебе подалі! - швидким та вправним рухом спіймав мене за зап’ясток руки, а вже за мить я опинилася в його обіймах.
- Повечеряєш зі мною сьогодні? - запитує, нахилившись ближче до мене.
- Мені здається, пане начальнику, чи Ви залицяєтеся до мене? - зазираю йому в очі.
- А ти як думаєш, Еміліє? - посміхається Марк.
- Я думаю, що хтось заборгував мені солідну премію до платні, згідно нашої першочергової умови! - шепочу у відповідь.
- Мене це не хвилює! Бо справді чіпляє зовсім інше… вірніше інша! - нахиляється ще нижче до моїх губ. - То що з приводу вечері?
- Вибач, Марку! Іншим разом! Сьогодні правда ще купа справ. Переїзд і все таке, сам розумієш! - винуватим голосом відповідаю, хоча справді спокуса провести з ним час чимала.
Виявляється перебувати в його палких обіймах набагато приємніше чим гиркатися з ним.
Чомусь зараз приходить розуміння того, що насправді у нас дуже багато спільного, і ми схожі по темпераменту. І що перша думка про нього хибна, я це зрозуміла вже давно. Просто довгий час відмовлялася це визнавати. Треба було спочатку самій це прийняти. Потім зрозуміти, що він аж занадто мене приваблює як чоловік. А ще встигати бігати від Марка, щоб він бува про це не здогадався!
- Що ж! Я чекаю тебе вже довше! - сумно посміхається. - Почекаю ще один день. Але прийдеться компенсовувати! - цілує легенько в скроню, а мене одразу кидає в жар, чи то від його близькості, чи то від розчарування, бо розумію, що на сьогодні це все!
- Дякую! - промовляю самими губами.
- Будь чемною! - вигукує вслід, та я вже не встигаю відповісти, бо лещата ліфта щойно зачинилися за мною.
Озираюся на будівлю. Ловлю себе на тому, що посміхаюся.
“Цікаво, те що я зараз відчуваю і є закоханість?”
Не встигаю сама відповісти на своє питання, як мій стільниковий телефон почав розриватися.
На екрані висвітився абонент - Анна менеджер клубу.
- Алло! - прийняла виклик я.
- Привітики! Еміліє, тут така справа! Один меценат зацікавився твоїм виступом, це така довга історія… У двох словах, він хоче проспонсорувати запис першого кліпа. Ризикнути! Зважаючи на стрімко зростаючий рейтинг твого виступу в youtube. - швидко видає Анна, наче перед нею поставили завдання встигнути за одну хвилину.
#378 в Любовні романи
#177 в Сучасний любовний роман
#95 в Короткий любовний роман
сильні почуття і емоції, сильні особистості_яскраві герої, від ненавісті до кохання
Відредаговано: 25.05.2024