Емілія.
- Пане шефе! - чутно жіночий голос по той бік дверей кабінету - Можна?
- Зачекай! - вигукує Марк.
“Всього маленька дрібничка! Я ще й досі сиджу на стільниці його робочого стола!”, - ледве встигла подумати, як миттєво опиняюся ногами на підлозі, скориставшись тим, що Марк відволікся і більше не тримав мене в колі своїх рук. Це коли я навчилася робити такі спритні кульбіти?
Всю аж підкидає від напруги. Намагаюся привести свій зовнішній вигляд до ладу.
“Це ж треба! Та сама дівчина, розмову якої підслухала в жіночій кімнаті! От вже, як не щастить так по повній!”, - подумала я.
- Чого тобі Лізо? - він намагається приховати свою роздратованість, бо щойно нам завадили, але виходить не дуже, як на мене.
- Треба терміново підписати папери! - бурмоче вона, переминаючись з ноги на ногу, незадоволено стріляє в мій бік своїми очиськами, кривиться.
“Чекати нової хвилі пліток? Сумніватися не приходиться! Це ж і так досить очевидно!”
- Залишай теку! Забереш пізніше в приймальні! - гримає мій шеф.
- Перепрошую! Я наважилася зайти бо нікого не було… - доки Ліза виправдовується я швиденько просуваюся до виходу з цієї кімнати.
- Еміліє! - кличе мене Марк. - Далеко зібралася?
- Здається Ви каву просили! - кидаю йому і прожогом вилітаю з його кабінету.
Ще з декілька хвилин Ліза залишається з ним наодинці. Напевно, ладна з трусиків вистрибнути, аби тільки він звернув на неї увагу.
Та Марк не дуже то й бажав бачити її, як виявилося. З’явилася вона поряд з моїм робочим місцем вже досить скоро.
Брівки зведені, чималенькі губи міцно стиснуті, руки склала на грудях.
- Звідки ти така взялася? - зашипіла дівчина.
- Перепрошую! - здивовано закліпала очами я. - Я маю Вам про щось звітувати?
- Знаю я таких як ти! Жодного чоловіка не минеш… - продовжила вона свою пісню.
- А Ви свічку тримали, чи по собі зараз судите? - цікавлюся в неї.
- Виглядаєш, як жебрачка… - лилося з її рота.
Я навіть встала, щоб закрити їй того рота! Досить бути ввічливою, дістала! Але в цю хвилину до приміщення увійшов Єгор.
- Лізо, там тебе шукають! - видав він і цим врятував цю “курку” від раптового облисіння.
- А де квіти? - поцікавився молодий чоловік щойно ми з ним залишилися наодинці.
- То це ти залишив на моєму столі ті білі троянди? - підпираю боки руками.
“...Через які я потрапила в таку історію!”, - закінчую вже про себе.
- Я! - гордовито протягнув Єгор. - Так де троянди?
- Ем! - видала я.
“Сказати правду? Що його букет залишився на столі у Марка?”, - подумала я розглядаючи стелю в приміщенні.
- Я їх сховала від, від, від допитливих очей! - видала нарешті я. - То квіти мені?
- Звичайно! А кому ж! - промовив Єгор задерши трішки своє підборіддя з рідким пушком на ньому.
“Пф! Тільки його залицянь мені зараз і не вистачало!”
- Дякую! Але не варто було! - озираюсь, переходячи на шепіт. - Особливо зараз, коли про мене всі говорять…
“...а мені так байдуже, що аж незручно!”, -закінчила знову про себе.
Паралельно розмірковуючи, як би його спровадити та пошвидше.
- А я їм не вірю! - вигукує Єгор, як на мене, досить голосно.
- Боже! Як мило! - роблю вигляд, що зворушена.
“Шкода, чомусь на нього це не подіяло! Дивний він якийсь! Що цьому чоловіку взагалі від мене треба?”
- Вибач, Єгоре! Маю виконати термінове доручення, а інакше можу звідси вилетіти, як той корок з пляшки шампанського! - буквально виштовхую його з кімнати.
“Фух! От же ж настирливий!”, - переводжу подих.
Тремтячими руками засипаю зерна до кавової машинки.
Де знайти сміливість знову повернутися в кабінет Марка? Якщо коліна так і тремтять! Аби тільки коліна. Аж в роті пересохло! Роблю кілька ковтків з його чашки, щоб втамувати спрагу!
Чому зараз відчуваю себе, як той кролик біля велетенського удава?
- Смачно? - чую позаду до болю знайомий голос.
Напевно Марк встиг підкрастися коли працювала кавова машинка, а вона гудить наче той трактор.
- Смачна така! - промовляє той, знімає своє горнятко з тарілочки, яку я тримаю у повітрі і смакує каву.
Відчуваю, як мої щоки рясно починають червоніти. Мене і саму кинуло в жар, щойно цей чоловік опинився поряд. При цьому Марк дивиться прямісінько в очі. Змушує сумніватися, чи то каві були присвячені його останні слова, чи може ні?
Зовсім інші емоції заволодівають мною зараз у порівнянні з присутністю Єгора, тому нещасному до моєї приязності, як до місяця пішки!
Тремчу вся, але вже не від відрази чи страху, а від…
"Тільки не це!"
#378 в Любовні романи
#177 в Сучасний любовний роман
#95 в Короткий любовний роман
сильні почуття і емоції, сильні особистості_яскраві герої, від ненавісті до кохання
Відредаговано: 25.05.2024