Ярослава
-Чого ви причепилися до Ярослави і Антона? Невже ви не бачите, що вони кохають одне одного? Минуле є у кожного з нас. А все інше легко перевірити почуттями. Тому залиште їх у спокої.- каже на наш захист Маргарита Семенівна, коли поцілунок закінчується.
Ми ще декілька хвилин дивимося в очі оде одного, а потім мій «наречений» принортає мене в свої обійми і цілує в лоб. Вдихаю знайомий запах і відчуваю себе в безпеці в його обіймах.
-Ми напевно вже поїдемо, правда кохана?- питає вже в мене.
-Так.- кажу нарешті звільнившись з обіймів.
-Я вас проведу.- каже Вікторія Ігорівна.
Виходимо на вулиці де здіймається сильний вітер та починає накрапати дощ.
-Може залишитеся на ніч?- питає мама Антона дивлячись на небо.
-Ні, ми поїдемо. Будемо їхати обережно.- каже Антон Вадимович обіймаючи і цілуючи жінку.
-Мене не підкинете?- питає Кирило, виходячи на поріг.
-А де твоя машина?- питає його брат.
-Сьогодні віддав в ремонт. То підкинете?- питає він.
-Добре. Сідай.- сказав холодно чоловік.
Ми сіли всі в машину і рушили. На вулиці почалася справжня злива, видимість була майже нульова, тому через сто метрів від будинку бос зупинив машину.
-Оце негода!- сказав бос.
-Так. Твоя наречена мабуть злякалася. Адже вона боїться грози. Чи не так?- питає дивлячись на мене в дзеркало.
-Ясю, ти справді боїшся грози?- спитав стривожено бос дивляись на мене.
А я злякано дивилася то на одного то на іншого. Поки бос не взяв мене за руку і не поцілував щічку.
-Все буде добре. Гроза скоро скінчиться. Ти не сама.- сказав він, погладжуючи мені руку і спину.
-Так. Добре.- кажу я трохи заспокоївшись.
-Навіщо ти влаштував це шоу сьогодні братику?- питає Кирило.
-Шоу у нас любиш влаштовувати ти, а я справді кохаю Ясю.- каже бос дивлячись на мене.
-А чи кохає тебе вона? Нещодавно ми дуже добре проводили з нею час.- каже двозначно Кирило.
-Кирило, не вигадуй того чого не було. Ми проводили гарно час, але не більше. Далі поцілунків в нас нічого не було.- кажу я.
-Але могло б бути…- каже з посмішкою
-Могло, якби ти мене не зрадив.- кажу я сердито.
-Ти ще сердишся на мене? Значить щось відчуваєш?- питає всміхаючись.
- Ти колись люби когось окрім себе?- питаю витираючи непрохані сльози.
-Так, звісно, мою маму Уляну Степанівну.- каже він.
-Все з тобою ясно.- кажу я.- Вже дощ притих, може поїдемо?- питаю я Атона.
-Так, звісно.- каже він і ми рушаємо.
Їдемо мовчки. Зупиняємося біля будинку, де живе Кирнило. Він виходить та йде хлопнувши дверями.
-Нарешті він пішов.- каже Антон.- Вибач, за все, що тобі довелося пережити.-каже чоловік.
-Нічого. Все добре.- кажу я.
-Пробач, що порушив твої кордони, за поцілунок.- каже він дивлячись на мене.
-Нічого, я розумію, що це потрібно було для бабусі. Вона до речі бцла дуже рада.- кажу я.
-Ну, так, для бабусі.- каже бос звертаючи погляд у вікно.- я відвезу тебе додому, ти мабуть дуже втомилася.- каже бос і заводить двигун.
Дорога минає в тиші і ми нарешті дістаємося мого дому. Я прощаюся з босом і йду до квартири. Втомлено заходжу до квартири і помічаю воду, що тече з ванної. Лунає дзвінок в двері.
-Сусідко, ви нас заливаєте, відкривайте.- волає якийсь чоловік.
-Втомлено хапаюся за голову і мчу до ванної, перекривати кран, а потім відчиняти двері.
-Ти взагалі? Я тільки ремонт зробив? Що тепер робити?- кричить чоловік.
-Я все відшкодую.- кажу я втомлено.
-Звісно відшкодуєш! Тільки не відшкодуєш!- погрожує сусід і насувається, як хмара.
-Що тут відбувається?- запитує знайомий голос.
-Ця дівчина мене залила!- кричить він.
-Давайте з вами поговоримо.- каже сусіду Антон Вадимович і йде з ним в бік його поверху.
Я ж мчу вимочувати воду. Коли вже половини води вимочена, лунає дзвінок в двері. В вічко бачу боса і відкриваю двері.
-Я поговорив з твоїм сусідом і ми про все домовилися.- каже він.
-Про що все?- питаю далі вимочуючи воду.
-Про ремонт. Я особисто випрвлю йому стелю у ванній. Там до речі не так і багато натекло.- каже він.
-Дякую, але не треба було.- кажу я.
-Треба. Ти допомогла мені, а я тобі.- каже він.
-А чому ви повернулися?- питаю я.
-Ти забула свою сумочку.- каже кладучи сумку на столик.