Тихий стук у двері змушує мене відволіктися від самобичування. Вчорашня моя втеча була необдуманим вчинком. Мало того, що я знову потрапила до халепи, так ще й змусила чужих людей за мене хвилюватися. Якщо реакція Маліки була очікуваною, то пан Халім мене приємно здивував.
- Заходьте - не важко було здогадатися хто з`явиться на порозі кімнати, адже на сніданок я так і не з’явилася. Мені було ніяково дивитися персоналу в очі і боязко зустрітися з паном Халімом, який викликав неоднозначні почуття.
- Юна пані, я не хотіла вас турбувати, але ви напевно зголодніли - у спальні, окрім Маліки, опинилася одна з покоївок, яка поставила мені на ліжко тацю з їжею.
- Дякую, але не вартувало - ці люди справді ставляться до мене, як до справжньої пані, хоча це далеко не так.
- Ви з вчорашнього вечора нічого не їли. Ніякі відмовки не приймаються. Тим паче, пан Халім попросив простежити за тим, щоб ви себе добре почували.
- Чому? Хіба я для нього не головна біль? - на моє питання Маліка тільки кивнула покоївці, щоб та вийшла зі спальні і простежила за тим, щоб двері щільно зачинилися.
- Після того, як ви покинули кабінет ми мали розмову. Я йому розповіла ту правду, яку знаю, а також показала вашу весільну сукню. Так, у його голові не вкладається те, що пан Мухаммад міг вчинити подібним чином, але принаймні він замислився над тим, що і ви можете говорити правду.
- Він поклявся перед Богом, що відпустить мене, коли розбереться в цьому всьому.
- Якщо пан Халім таке сказав, то так воно і буде. Він людина честі і свого слова. До речі… - Маліка різко замовкає і вибігає зі спальні. Я дивуюся зміні настрою, але покірливо чекаю, коли жінка повернеться до мене.
Кілька хвилин її не має, а далі я бачу на порозі свою ніжно рожеву валізу, яка виявляється весь цей час була в домі.
- Пан Халім попросив передати вам, що ви не бранка в цьому дома, а гостя. І йому дуже прикро за вашу вчорашню сварку.
Разом з валізою мені віддали також всі мої документи і новий запакований телефон. Від мого, скоріше за все, просто позбулися, тому пан Халім купив інший, щоб я могла спілкуватися з близькими. Від цього жесту стало так тепло на душі.
- Я безмежно вам вдячна за все. Пробачте за вчора…
- Вам нема чого вибачатися. Я розумію чому ви так вчинили і пан Халім, напевно, також. Дайте трохи часу, бо йому теж важко.
- Якщо чесно, то я навіть не знаю як з ним поводитися. Цей чоловік викликає у мене дисонанс. З однієї сторони я його боюся, але вчора я відчула, що можу йому довірятися. І це так дивно.
- Вам нічого боятися. От побачите, як тільки пан Халім з’ясує для себе правду, ви неодмінно про все поговорите.
- Сподіваюся на це.
***
Намистинка за мистинкою я перебираю малахітові чотки, щоб мати змогу сконцентруватися на своїх думках. Кілька днів я сам не свій. Одкровення Маліки змусило мене замислитися над тим чи справді я знав свого старшого брата, чи знав я єдину рідну мені людину, яка залишилася після смерті батьків.
Ми з Мухаммадом не були дуже близькими. Різниця у віці у двадцять років далась в знаки. Мені було п’ять, коли брат одружився на Айші і почав будувати свою сім`ю. Але незважаючи на це він завжди брав участь у моєму вихованні. З дитинства і аж до самої смерті я бачив перед собою приклад, до якого хотів дорости.
У моєму розумінні брат був благородною людиною, яка завжди слідувала традиціям та звичаям. Він був хорошим господарем у домі та мудрим партнером у бізнесі. Це все викликало тільки безмежну повагу, як у мене так і у суспільства. Але хто б міг подумати, що за цим образом може приховуватися щось потаємне. Щось таке, що змушує кров стигнути у жилах.
Перед очима з'являється образ заплаканої Асі, що з відчаєм тікала з батьківського дому, а у голові лунає голос Маліки, який говорив мені: “Вона була схожа на маленького загнаного звіра, в якого от-от розірветься серце від страху”. І від цього стає непособі.
Поглибитись в роздуми мені не дав гість, який з'явився на порозі кабінету. З однієї сторони я радий бачити Айрата, а з іншої не до кінця готовий почути правду.
- Ас-Саляму алейкум, Айрате - я відходжу від панорамного вікна, щоб мати змогу обійнятися з чоловіком, якого знаю з юності. Більше двадцяти років він працював на брата та допомагав нам вести родинну справу.
- Ва-алейкум ас-салям, Халіме. На поминках було не до цих слів, але я радий, що ти повернувся до Еміратів.
- Дякую, брате.
Попросивши секретаря зробити нам кави, я запропонував Айрату присісти на диванчик, адже попереду нас чекає не дуже приємна розмова.
- Як твоя сім’я? Усі здорові?
- Хвала Аллаху так. Невістка скоро подарує мені ще одного онука, от чекаємо з дня на день.
- Це чудові новини. Мої вітання.
- Дякую. Як твої справи? Не надумав знову створити сім’ю? - на питання я тільки негативно хитаю головою - А даремно. Ти молодий, а досі немає спадкоємця. Варто замислитися над пошуком юної гурії, яка подарує тобі щастя.
- Моєму братові ти теж таку пораду дав? - Айрат тільки посміхається на мої слова і робить ковток терпкої кави - Я хочу, щоб ти розповів про те, як Мухаммад вийшов на цю дівчину.
#3167 в Любовні романи
#1491 в Сучасний любовний роман
#836 в Жіночий роман
Відредаговано: 31.12.2023