На наступний день (щоби відчепитися від Каміли), Мілош знову сидів на підлозі, де й розізлилася знову ж Каміла.
— Мілош, ти знову мене дразниш! — крикнула вона на нього.
— Та що ти, мила? Не даєш мені нормально посидіти на підлозі? — поскаржився Мілош.
— Я сказала: сидиш на підлозі — ночуєш у мами! — заричала на нього Каміла.
Вона знову психонула і кинула мокру ганчірку на підлогу. І знову бризнула ця ганчірка Мілоша. І знову гнів. І знову зло. І знову ж на Мілоша подіяли нерви.
— Люба! — кинувся першим Мілош.
— Мілош! — кинулася на нього Каміла.
Вони друг на друга дивилися сердитим виглядом з ока на око. А потім розвернулися, і почали думати над своїми питаннями.
„Я не можу зрозуміти: чому вона перестала називати мене „любим“, якщо ми одружені? — думав Мілош. — Цікаво, цікаво.”
„Чому він мене називає „любою“, якщо ми вже посварилися? — думала Каміла. — Це мене дуже цікавить.”
Мілош та Каміла знову розвернулися обличчя к обличчю, й дивно дивилися.
„Можливо, вона хоче щось сказати?“ — подумав Мілош.
„Можливо, він хоче щось сказати?“ — подумала Каміла.
І знову вони розвернулися друг до другу. Мілош хотів щось сказати:
— Е-е-е... — почав Мілош, але потім замовк.
— А-а-а... — почала Каміла, але її язик застиг на місці.
Вони обидва почухали собі затилки, і Мілош усе-таки, врешті-решт, сказав:
— Ну, гаразд. Що ж...
— Що ж, — почала Каміла і її язик застиг.
— Ну, добре! — зітхнув Мілош. — Так тому й бути: не буду сидіти на холодному, брудному підлозі. Але, поговоримо краще через годину. Гаразд?
— Ага, — кивнула головою Каміла.
І вони розійшлися по різних місцях: Мілош біля вікна стоїть, а Каміла почала мити підлоги, і суп готувати.
І минула ціла година мовчання.
Мілош, коли дивився у вікно, почув голос Каміли:
— Послухай, любий. Я ось тут подумала: якщо би у нас не було сварок, то що б ми робили далі? Як ми б тепер жили?
— Я не знаю, — відповів Мілош. — Але я, взагалі, не погоджувався на твої плани.
— Чому? — незрозуміла Каміла.
— Тому, що у мене зараз інші плани, — відповів Мілош. — І я знаю, які саме.
— І які ж? — незрозуміла Каміла з недоумінням.
— Потім скажу, якщо буде час, — відповів Мілош, і розвернувся до Каміли, струнко до неї ідучи. Каміла дуже дивувалася на його манеру.
— Що ж, люба... — почав він, покладаючи руку на праве плече Каміли. — Я піду. — і пішов до коридору.
— Гей! — здивувалася Каміла. — Ти куди?
— Піду погуляю, — набрехав трішечки (як казав йому Місяць) Мілош. — Як раз, і настрій покращиться, і проблем у нашому житті не буде.
— Ідеш? — незрозуміла Каміла, й запсихувала: — І без мене?
— Саме так, моя люба! — також нервував Мілош. — Саме так! Тому... — він пішов, але потім повернувся, і договорив: — Повернуся, мабуть, вечором... Після дванадцяти годин ночі! — і пішов, захлопнув після себе двері. Каміла одразу помолилася на цю поведінку Мілоша.
Коли Мілош відходив від своєї квартири, то з балкону він почув голос Каміли:
— Любий!!! Я за тобою буду сумувати!!!
— Ага, і я за тобою також, — зітхнув Мілош, і пішов по вулиці біля Деревенського парку, на шосе Дубечних та Любліна, на вулиці Тростякова (що біля вулиці Дмитрія Корнєєвіча, де живе Мілош з Камілою), не звертаючи на нікого увагу.