Яра міцно притискається до мене так, ніби хоче розчинитися. Її руки обвивають мій торс, а обличчя ховається кудись в ключиці. Мені здається, що вперше я так сильно відчуваю цю жінку. І сама думка починає п’янити, як найміцніший алкоголь.
Дотягнувшись до комода, я ставлю на нього букет. Тепер я можу обхопити Яру двома руками й підняти над землею. Негоже нам стояти у передпокої.
— Що ж ти робиш? Постав мене на місце! — гнівно просить Яра, але натомість притискається ще сильніше до мене.
На чужі докори я не звертаю уваги. Йду з Ярою до її спальні, щоб мати змогу присісти на ліжко з такою коханою нішею в руках. Жінка ж не чинить опору. Навіть тоді, коли може спокійно виплутатися з моїх обіймів. Вона залишається у них і цим дарує мені тепло.
— Я важка, — тихе буркотіння викликає тільки посмішку.
— Як скажеш, — відповідаю я і зариваюся носом у каштанове волосся, щоб зробити глибокий вдих.
— Я тобі не пара, — надто відчайдушно. — Опусти руки, Германе. Облиш цю ідею завоювати мене.
Ярослава намагається відштовхнути словами, але тіло то лине до мене. Її пальці стискають мою сорочку, а ніс втикається в чутливе місце на шиї, лоскочучи мене. Я згораю від інтимності моменту і щоб не зіпсувати його мало не дихаю. Сама близькість з цією жінкою замінює мені кисень.
— Не хочу. Нічого не хочу, крім тебе, Яро.
Серце в грудях витанцьовує канкан. Я розумію, що Ярослава це також відчуває, але заспокоїти себе не можу. Моя мрія зараз у моїх руках, так близько, що мене розпирає зсередини. То як я можу її відпустити? Як можу залишити ідею її завоювати?
— Божевілля, — хай так. Я не сперечаюсь. Тільки залишаю крихітні поцілунки на маківці жінки.
***
Я сиджу в обіймах Германах, і відчуваю, як моє волосся обережно погладжують. Мені так затишно і водночас бентежно, що я ніяк не можу зібратися з силами, щоб підвестися. Чомусь у руках цього хлопця на мить я відчула якесь примарливе полегшення та спокій, якого в мене так давно не було.
— Божевілля, — говорю я, але маю на увазі свої відчуття.
— Чула колись притчу про те, як почуття в хованки грали?
— Ні. Розкажеш? — прошу я і невагомо торкаюся кінчиком носа об шию Германа. Сил стримувати себе немає, коли терпкий парфум так сильно хвилює рецептори.
— Кажуть, що одного разу зібралися разом всі людські почуття і якості. Коли нудьга позіхнула вже втретє, божевілля запропонувало…, — спокійний голос Германа стає нижчим і я мимоволі прикриваю очі, – “А давайте грати в хованки!?”[1]
Першою сховалась лінь, вона залізла за найближчий камінь на дорозі, віра піднялась в небо, а заздрість сховалася в тіні тріумфу, який власними силами вмудрився підійнятися на верхівку найвищого дерева. Благородство дуже довго не могло сховатися, оскільки кожне місце, яке воно знаходило, здавалося ідеальним для його друзів: кришталево чисте озеро – для краси, ущелина дерева – так це для страху, крило метелика – для хтивості. Подих вітру – так це для свободи! Отже, воно замаскувалось в промінці сонця. Егоїзм, навпаки, знайшов тільки для себе тепле і затишне містечко. Брехня сховалася на глибині океану (насправді вона сховалася у веселці), а пристрасть і бажання причаїлись в горловині вулкана. Забудьковість, навіть не пам’ятає, де вона сховалася, але це не важливо.
— А кохання? — пошепки питаю я.
— Коли божевілля дорахувало, кохання все ще шукало, де б йому сховатися, бо все вже було зайнято. Але раптом воно побачило неймовірний трояндовий кущ і вирішило сховатися серед його квітів.
— І що було далі?
— “Мільйон, – сказало божевілля і почало пошуки”.
Першою божевілля, звичайно ж, знайшло лінь. Потім почуло як віра сперечається з Богом, а про пристрасть і бажання воно дізналося по тому, як дрижить вулкан. Згодом божевілля побачило заздрість і здогадалась де ховається тріумф. Егоїзм і шукати було не потрібно, тому що місцем, де він ховався виявився вулик бджіл, які вирішили вигнати непрошеного гостя. У пошуках божевілля підійшло напитися до струмка і побачило красу. Сумнів сидів біля паркану, вирішуючи, з якого ж боку йому сховатися. Отже, всі були знайдені: талант – у свіжій і соковитій траві, сум – у темній печері, а брехня у веселці. Ось тільки кохання знайти не могли.
Тихий голос Германа заколисував мене. Я відчувала, що тіло стає невагомим, а спокій заповнює кожну клітину мого тіла. І це породили думки про те, що я не хочу, щоб цей вечір завершувався. Що я не хочу повертатися у пусту квартиру, де на мене ніхто не чекає. А ще мені приємна чужа турбота і, можливо, я зараз надто в ній потребую.
— Божевілля шукало за кожним деревом, в кожному струмочку, на вершині кожної гори й, нарешті, воно вирішило подивитися в трояндових кущах…
Та коли розсунуло гілля почуло крик. Гострі колючки троянд поранили коханню очі… Божевілля не знало що робити. Воно плакало, почало просити вибачення, і щоб спокутувати свою вину, пообіцяло стати провідником кохання.
— І ось відтоді, коли вперше на землі грали в хованки… кохання сліпе, а божевілля водить його за руку, — розповідь завершується і я відчуваю, як по шкірі виступають сироти.
— Дуже гарна притча.
#1928 в Любовні романи
#398 в Короткий любовний роман
#952 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 27.05.2024