— Тобі не дує з відчиненого вікна?
— Ні, все добре, — говорю я, хоча сама так не думаю.
Зараз я сиджу в автомобілі Германа, який везе нас на перше побачення і розумію настільки все абсурдно. Особливо моя згода на це. Але діватись нікуди. Можливо, якщо хлопець отримає бажане, то йому стане легше. Бо відмови взагалі не діють належним чином.
— Чудово, ми практично приїхали.
Ми в дорозі близько години. За весь час це перші фрази, якими ми перекинулися. І виною цьому я. Бо, якщо Герман їхав у піднесеному настрої, підспівуючи своєму плейлисту, то я сиділа ніби з хреста знятою.
Чому так? Я до кінця сама не розумію. Можливо, справа була у моєму сумлінні, що кричало про неправильність того, що відбувається. На моєму місці мала б сидіти дівчина Германа, яка безмежно його любить.
Я ж цього не заслуговую. Ні зараз, ні тоді, коли мені дарували погляд сповненої ніжності та обожнювання. Щоразу, коли я його бачила, якесь дивне відчуття наповнювало душу. А потім я поверталася додому і вислуховувала ревнощі Дана. Він ненавидів наше спілкування з Германом.
— Чому ти не йдеш зі мною у гості? Альфред із Жанною запросили нас двох, — дорікнула я, одягаючи сережку перед дзеркалом. Дан же стояв за спиною, схрестивши руки.
— Я більше не можу терпіти щенячий погляд того хлопчини, — чоловік мало не кривиться, коли мова йде про трепетний погляд Германа на мене. — Дивно, що ти цього не помічаєш.
Рука з другою сережкою застигає у повітрі. Я дивлюся вперед, щоб зустрітися з Даном поглядом і бачу в ньому одне тільки роздратування.
— Я знаю про його почуття. Герман зовсім не контролює емоції поруч зі мною. Але при цьому він нічого поганого не робить. То чому ти такий негативний? Боїшся, що я піду від тебе до неповнолітнього?
— Боюся, що він не відступить.
Дан мав рацію. Герман справді не відступив.
***
— Приїхали, — Герман глушить авто і повертає до мене голову, щоб подарувати чергову посмішку. У мене всередині щось щемить і я мимоволі віддзеркалюю її.
— Ну і куди ти мене привіз? — погляд падає на будиночок посеред дерев і різьблену альтанку з гойдалкою, що стоїть поруч.
— Туди, де нам ніхто не завадить.
Вийшовши з автомобіля, я затамувала подих, вражена красою пейзажу, що розкривався перед очима. Вишневі та яблуневі дерева квітнули, обважнілими білосніжними та рожевими квітами, а під ними була устелена земля невагомими пелюстками.
Очі заплющуються на мить і я нарешті вдихаю на повні груди. Після міської метушні та нескінченної роботи, я нарешті відчуваю якусь легкість так спокій. Щоправда, це тільки у думках.
— Ти посміхаєшся, я можу розцінювати це як те, що тобі подобається? — Герман стає поруч і обережно обіймає за талію. Тіло в мить напружується і я несвідомо вирівнююся в чужих руках.
— Тут дуже гарно, — примружившись відповідаю я.
— Знаю. Я років з п’ятнадцяти уявляв, як ми разом тут проведемо день. Тільки ти і я, а весь світ зачекає.
З п’ятнадцяти років… Шкіру обдає холод, коли я усвідомлюю почуте. Я трохи піддаюся в бік, щоб стати ближчою до Германа. Нехай хоч так він відчує від мене краплю тепла за всі ті очікування та нездійсненні мрії.
— Чому саме це місце?
— Тут батько зробив матері пропозицію. Фактично це їхнє місце кохання, а тому воно здається мені таким особливим.
Я не знаю, що мені сказати. Будь-які мої слова тільки зіпсують атмосферу, а тому я мовчу. Герман же цей жест сприймає по-своєму. Він згинає голову і залишає на моїй маківці поцілунок.
Здавалося, що це такий простий жест. Але чому тоді мене накриває прилив справжньої ніжності?
***
Я нікого так сильно не покохаю, – з безнадійною смиренністю усвідомлюю, коли дивлюся на альтанку, в якій Яра кутається в кашеміровий шарф. Я справді не можу когось так сильно полюбити.
Батько називає мене безумцем, а я мовчки погоджуюся з ним. Так, це все невзаємно, я б сказав, що безнадійно, але попри це я борюся. Крок за кроком йду до своєї мрії. Хай це нестерпно складно і місцями хочеться опустити руки, я все одно йду вперед.
Тоді в п’ятнадцять, я міг тільки уявляти, як ми опинимося в цьому місці. Сьогодні ми тут. І так буде з усіма фантазіями. Яра стане моєю. Хай для цього знадобляться роки, байдуже. Я готовий їх присвятити, навіть попри це, що з боку здаватимуся безумцем.
Кохання – це завжди божевілля.
— Тобі допомогти? — питає мене Яра, коли я підходжу з тацею до альтанки.
Швидкоруч я приготував завчасно куплене м’ясо та овочі. Хотілося здивувати свою даму, бо не тільки до серця чоловіка шлях лежить через шлунок. Жінки не менше люблять, коли їх балують чимось смачненьким.
— Ні, все готово.
— Пахне дуже смачно, — Яра встає з гойдалки та підходить до міністолика, на якому стоять ароматні страви.
— Сподіваюся, що і смак тебе не розчарує.
#1928 в Любовні романи
#398 в Короткий любовний роман
#952 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 27.05.2024