Погожий весняний день розливався вулицями теплим сонячним промінням та легким вітерцем, нагадуючи перехожим, що ще може бути прохолодно, тож скидати куртки, ще не час. Та кого це хвилює в кінці квітня? Кому хочеться в плюс двадцять пʼять носити за собою парки, чи пухнасті кардигани? Отож.. нікому. Кафе повідкривали літні майданчики, які враз захоплювали підлітки та молоді мамці з візочками, аби посмакувати свіжозвареною кавою, або легким ароматним лимонадом зі смаком манго.
Це все вже було. Було до війни і навіть під час повномасштабного вторгнення, коли міста і селища почали приходити до тями, оживати та розквітати попри щоденні повітряні тривоги, бомбардування та ракетні удари. А, ще були «шахеди»… я досі смикаюсь від звуку мотоцикла чи мопеда, що проїжджає повз..
Ось і зараз…. Пересмикнуло так, що перевернула на себе горня з американо. Чашка впала на бетонні плити і розлетілась на друзки. Краплі коричневої рідини потрапили на світлі вельветові штани, вбираючись в шершавий матеріал, утворюючи причудливі візерунки. Аж задивилась на хвильку. Стільки років вже пройшло, а все одно реакції і рефлекси залишились… То мабуть вже вʼїлось на підкірку і вималювалось новими звивинами на мозку. Такий феномен є мабуть тільки у громадян України, що пережили війну..Така собі особливість. Як менталітет, культура і традиції. Мені здається, що навіть діти які народились в той час вже з хронічним ПТСР. У всякому випадку, деякі психологи так стверджують.
На звук розбитого фаянсу вибігла перелякана офіціантка і хутко почала прибирати розбите.
Нагнулась до неі, аби допомогти. Ох, ця надмірна відповідальність та гіперболізоване почуття провини. Моя терапевтка надавала б стусанів за таке. Та синдром ПТСР, ще ніхто не відміняв…
— Я сама приберу.. — прогундосила дівчинка в чорній формі з емблемою кафе. «Блукач». Мені тут подобалось. Я була постійною гостею в цьому закладі вже багато років. Мабуть ще з перших днів відкриття. Ще коли ми з Міркою були молодими і дурними, і могли сидіти тут годинами розмовляючи про все на світі. Ще коли не було війни і ніхто не здригався від кожного блимання телефону, що могло сповістити про початок повітряної тривоги, зліт МІГ-ів з ворожих аеродромів , чи балістики в нашу сторону.
— Я допоможу.. — стиха заперечила і таки почала підбирати друзки, що розлетілись навколо столу.
— Ви стільки років сюди ходите, що вам гріх просто..
— Гріх, Женю — я знала імʼя дівчини, — не допомогти ближньому своєму. І в рахунок бій посуду включи. А то знаю, я ваше керівництво.. — хмикнула відбираючи останню керамічну лусочку.
— А у нас змінилось керівництво. Викупили нас.. — якось сумно проговорила дівчина.
Ми випростались і стояли одна навпроти одної. І чомусь зараз я особливо відчула нашу різницю у віці… Тридцять вісім… То багато, чи мало? І іноді накриває з головою усвідомлення , що найкоащі роки і молодість пройшли і вже не повернуться.. А іноді… от як зараз… Якби не цифра в айді картці, то нас з цією дівчинкою і не відрізнити. Фігура у мене майже не змінилась з часів школи. Хіба підтягнулась, бо без спорту в такому віці ніяк, якщо хочу гарно виглядати. Обличчя ще не спещерене глибокими зморшками, та тут я зхитрила. Сучасна естетична медицина і її доступність творять чудеса. Та й відчуття стилю у мене чудове. Такий собі сучасний олд мані, а-ля принцеса Діана. Та мабуть таких особистостей тільки моє покоління і памʼятає..
Тож я дивилась на цю юну красуню і чомусь згадувала себе в її віці. Хоча… не дуже й хотілося згадувати той час. Та що вже поробиш… що сталося, те сталося..Минулого я не виправлю. Лишається жити сьогоденням і вірити в краще майбутнє.
— А чого , так сумно? — зазирнула в очі. — штат скорочує?
— та ні.. нормальний наче. Воював.. Наче як Герой України. Чи-то Бахмут, чи-то Марʼїнку звільняв.. — потисла плечами Женя.
Ооо! Знаю я одних таких героїв з того пекла. Крові моєї випили обидва… дурною була…повелася на воєнні казочки.…і гірко поплатилась за це. Та зла них не тримаю. Завдяки їм у мене лишився мій особистий скарб. Хоча і винуватець появи цього скарбу теж не дуже горить до спілкування… Та то на його совісті. Я до шлюбу його не тягла. Нехай далі в танчики і стрілялки свої грається…
— Зрозуміло. Та ти не хвилюйся, солдат дитину не образить. — посміхнулась я і потисла дівча за плече.
— А це не калька з російської? — здивовано глянула на мене переляканими очима Женя.
— Калька. — відповіла продовжуючи усміхатись. — та ми нікому не скажемо.
І ми засміялись. Добре, що відвідувачів було не дуже багато, а то дитина ще б отримала наганяй від начальства.
— Ой, пані Олександро, а вам не час? До кінця занять десять хвилин. Встигнете? — стурбовано промовила офіціантка і простягнула мені тонесенький, майже як папір новомодний гаджет. От вже ці нові технології. Памʼятаю ще такі цеглини як нокіа 3310, самсунги, перші чотирнадцять айфонїв. Так взяв у руку, до вуха притулив і хоч розумієш, за що гроші плачені. А це…. Ох, точно вже як баба стара бурчу..
— Точно! — схаменулась. — дякую, Женю. Ти дуже уважна. — посміхнулась. — піду оплачу. — підхопила обʼємну сумку із плетеного стільця та вже хотіла йти в напрямку приміщення, але….сьогодні здається не мій день…
Другий ремінець сумки зачепився за куточок металевого столу і той з шаленим гуркотом провалився на бетон..
Ми з офіціанкою одночасно скрикнули..
Я почула як за спиною шумно відкрились двері кафе, а за тим голос, який воліла б не чути ніколи більше в цьому житті і на цій планеті..
— Та що тут в біса робиться!!!!!!!?????? — прогарчав він незгірше пораненого звіра.
Мені вистачило півсекунди, аби зробити велику помилку… Я повернуласьі зіштовхнулась з його темними Як ніч очима…
Момент впізнавання пройшов миттєво. Його очі розширились від здивування, ротом хапав повітря, наче викинутий на берег дрібний карась, з якого ні юшки не звариш, хіба закинути назад у ставок.
#204 в Сучасна проза
#1329 в Любовні романи
#275 в Короткий любовний роман
альтернативна історя, кохання складні стосунки зустріч, кохання і вибір
Відредаговано: 19.07.2024