Хлопець зайшов в вагон. Там було пусто. В кінці вагону хлопець побачив ще одну людину. Це була дівчина в ошатній золотавій сукні з відкритими плечима. Мерехтіння на сукні створювала незліченна кількість паєток. Вона сиділа і дивилась у підлогу. Хлопець пройшов до неї. Йому хотілось дізнатись, що відбувається і де вони перебувають.
- Привіт.
Дівчина подивилась на нього.
- Хто ти такий?
- Я… Мене звати Андрій.
- Як ти тут опинився?
- Де тут?
- Відповідай на поставлене питання!
Дівчина підвищила свій голос і виглядала незадоволеною, що, окрім неї, тут ще хтось з’явився.
- Я не знаю. Я взагалі нічого не розумію.
- Розкажи.
- Що розказати?
- Як довго ти тут? Що встиг вже побачити?
Дівчина була гарна. Не глянцево гарна чи Інтернет-гарна. Зелені очі були обрамлені густими віями. Волосся було золотавим і довгим. Але те, з якого інтонацією вона розмовляла, спотворювало враження від її зовнішності.
- Чому мовчиш?
- Як тебе звати?
- Лана.
- Що це за місце? І чому ми тут?
- «Чому ТИ тут?» – це правильне питання. А місце..? Роззирнись. На що це схоже?
- Мені схоже на метро. Але якось не так.
- Так, метро.
- Але це все нереально, чи не так?
- Нереально… Що ти пам’ятаєш останнє?
- Останнє з якого моменту?
- Перед тим, як потрапити сюди.
- Нічого. Ніби біле тло, чистий лист. Пам’ятаю, що мене звати Андрій. А все решта… Лано, а як ти сюди потрапила?
- Я це знаю.
- Я теж хочу знати.
- Це тобі не треба.
Вона замовкла. Сиділа і думала про щось своє.
Андрій не розумів чи час минає, чи змінюється доба чи пора року. Все залишалось незмінним. Єдине що – потяг рухався. Змінювалось освітлення: темрява – тунель, світло – станція. Які саме це були станції, Андрій не розумів. Все було розмито й не чітко.
- Куди їде цей потяг?
- Як завжди.
- Я не знаю, ЯК завжди. Я тут вперше… Мені треба пояснення. Хоча б якесь.
- Тут все, як в реальності. Трішки видозмінене.
- Ти давно вже тут?
- Зі вчорашнього вечора.
- Як ти знаєш?
- Одна година – це одна повторювана ситуація.
- Це якийсь паралельний світ чи інша реальність?
- Ні. Це сон.
- Сон? Який ще сон? Чий він?
- Хіба це важливо… Знаєш, що важливо?
- Ні.
- Важливо зрозуміти, чому ми тут вдвох, в одному сні.
- А так немає бути. Кожному своє марення.
- Марення?
- Так. Таке марення притаманне тим, в кого свідомість пошкоджена. Травма, напевно. Інколи людину вводять в медикаментозну кому…
- Кому?!
- Так. З тобою щось сталось – і тепер ти в комі.
- Я нічого не пам’ятаю.
- Це поступово пройде. Тобі ж спочатку теж все бачилось нечітким, але потім – деталізувалось. Так і з цим. Перше, що ти згадав про себе – це ім’я.
Андрій схвально кивнув.
- Поступово, ти згадаєш все, а особливо – причину свого стану.
- Коли людина в комі – вона завжди бачить сон про метро?
- Ні, звісно, що ні. В кожного свій сон.
- Тоді чому я бачу станції, вагони? Я в метро років п’ять не їздив.
- Це не твій сон.
- А чий?
- Мій.
#1068 в Містика/Жахи
#3668 в Фентезі
#859 в Міське фентезі
знайомство з відьмою, людські стосунки, токсичне почуття провини
Відредаговано: 15.10.2022