Справ у ці дні багато. Нарешті бронюю квитки, здаю офіс власникам, поповнюю банківські рахунки, навідую кількох друзів і знайомих.
А нещодавній медичний казус не забувається.
Горезвісний «фокус уваги» весь час підкидає мені вагітних жінок на вулицях, візочки у вітринах магазинів, звідкись вискакують знижки на памперси в контекстній рекламі.
І навіть останнє замовлення на розробку гри нагадує мені тепер тренажер з батьківства.
Герой має підкорити чарівного дракона: облаштувати для нього печеру, пригодувати та приручити. Якщо дракоша задоволений, він відкладає яйце, за яким потрібно слідкувати, зігрівати та охороняти, аж допоки воно не лусне. У героя після цього відкриваються нові квести та з’являється несподівана магічна сила. А пригоди стають цікавішими.
Ввечері від якоїсь незвичної, трансцендентної нудьги сам берусь малювати деталі та артефакти на незручному для цього домашньому ноуті.
Лара бігає майже пустою квартирою з телефоном, клацаючи пальцями. Фіксує «до» та «після» наших зборів. Потім буде так само клацати в аеропорті, літаку, на пересадці, на паспортному контролі, у таксі і, нарешті, у новій квартирі.
А мене чомусь залишає захват від переїзду.
Зміняться краєвид за вікном і клімат, люди навколо, їжа в тарілці. Але нічого більше. Нічого глибше.
Немов і вийшов на новий рівень, але нічого суттєвого з тобою не відбувається…
Ну і для чого тоді ця метушня?
– Ой, який симпатичний. Це що? Вагітний дракончик? – заглядає через моє плече Лара. – Тоді симпатична.
– Ага… симпатична, – відсовуюсь від екрана та зі здивуванням дивлюсь на результат свого інтуїтивного дизайну.
У магічного створіння великі медово-зелені очі, золотисті пасма над вушками й об’ємні грудні пластини, під якими… обтягнутий бордовою лускою живіт.
І кого мені цей дракон нагадує? Це ж треба! Підсвідомість відірвалася на повну! Але оригінал, звісно, кращий… хоча такий же фантастичний, як пікселі на екрані.
Збентежено зітхаю. Щось тема з вагітністю мене не відпускає.
– Ларо, а ти хотіла б народити хлопчика чи дівчинку?
– Ем… – застигає в незручній позі спиною до мене та смикає плечима. – Не знаю… З хлопчиками, кажуть, складніше. А дівчата… так. Вони слухняніші. Мабуть, дівчинку. Підросте, то буде мені подружка. Можна в однакові сукні вдягатися на фотосесіях. Ой, це так мило! Я бачила в однієї інста-мами…
Ну й далі знайомий контент із її вуст. Які обсяги та залученість на «дитячій» темі.
– Ой! Це ти так мені натякаєш? Про поповнення і створення родини? – обертається і повільно прямує до мене.
Телефон досі у неї в руці, а другою вона, наче з повітря, витягає м’яку серветку і починає протирати віконце зовнішньої камери.
– Ні! Кхм… це я просто… через гру спитав. Тут же яйця… дракони, діти, – дуже логічно все пояснив, Владе. Молодець! Вона нічого не запідозрила.
– А-а-а… – трохи розчаровано. – Ну добре.
Видихаю, стримуючи гучне зітхання.
Чесно кажучи, я в ауті від своєї реакції. Мене наче у фільм жахів закинуло на кілька секунд. Волосся встигло стати дибки на потилиці.
Треба із цим розібратися.
Панічна атака мало не накрила мене через неприязнь до об’єктива чи?..
– Я теж думаю, що краще зачекати. От на фоні Сингапурської протоки я із задоволенням вислухаю твої пропозиції щодо нашого майбутнього, – не помічаючи мого ступору, Лара вмощується на моїх колінах.
В останню мить ловлю ноут, що зривається вниз. Я не зберіг останні зміни!
– Чекай, обережніше! – трохи зміщаю її вбік і натискаю потрібну комбінацію клавіш.
– Ти весь час працюєш, такий напружений, – припадає ближче до мене. Пальці дівчини розминають мої плечі, а губи торкаються шиї під щелепою.
Якось… дивно торкаються. Грубувато. Наче приклали шматочок теплої гуми і незграбно поялозили нею.
Що за?..
Підіймаю підборіддя і дивлюсь уважно на її схудле, вибагливо нафарбоване обличчя.
– Ларо! Ти знову це зробила? – помічаю припухлість і ледь помітну асиметрію нижньої губи.
– Ну так… Трошечки. Не хочу одразу шукати там майстра і платити за один міліграм філера, як за нову нирку.
– Навіщо ти взагалі це робиш? У тебе чудові свої губи… були.
Закочує очі та роздратовано встає з моїх колін.
– Це тренд! Зараз без цього не можна. Ти нічого не розумієш.
– Я розумію, що мені це не подобається. Ти перетворюєшся на ляльку.
– А от моїм підписницям дуже подобається! – вмикає фронталку та пускає бісики в камеру, стискаючи губи «качечкою».
І знову на ній якийсь напівпрозорий порнографічний топік.
– Підписникам – ти хотіла сказати? – пригадуються мені рідкісні, але однозначні коментарі-підкати під особливо відвертими світлинами.
Таких, до слова, стає все більше в її профілі.
– Так. І підписникам теж. Ти просто не поважаєш мою реалізацію. Я тобі не слова не кажу, коли ти до ночі малюєш своїх вагітних динозаврів, а я… маю бути красивою. Весь час. Це моя робота! Що тут такого кримінального?
– Нічого. Просто висловив свою думку. Вибач, маю дещо запланувати, – підхоплюю телефон зі столика і відверто втікаю від суперечки.
Це не перша наша. І результат я передбачу наперед – нульовий.
Я винен, що вона не відчуває себе привабливою і весь час записується на ті «апгрейди»? Чи, дійсно, мода й соціальний тиск роблять свою справу?
Не знаю.
І втомився про це думати.
Зачиняюсь на балконі.
Тут темно і прохолодно. Простір заставлений коробками з речами, які не візьмемо, і які будуть заважати орендарям. Сьогодні вже було кілька переглядів.
Крім того, квитки викуплені. Житло в Сингапурі заброньовано, новий офіс і стара перевірена команда чекають на свого керівника.
Усе завершено й поставлено на рейки. Один поштовх – і реальність зробить новий ривок. Проте склизьке відчуття невпевненості десь під ребрами потроху відрощує зуби та починає живитися мною зсередини.
#45 в Жіночий роман
#131 в Любовні романи
#65 в Сучасний любовний роман
складні стосунки, вагітна героїня, від байдужості до кохання
Відредаговано: 07.09.2024