Ще два місяці потому
– З орендарями розплатилися, решту меблів вивезуть післязавтра, речі з вашого стола тут, – Анна вказує на містку коробку посеред пустого тепер холу нашого офісу.
Колишнього офісу.
Гарне було місце. Майже центр, з купою затишних кав’ярень, куди можна було вийти на обід.
Та в Сингапурі теж, я впевнений, знайдеться де перекусити.
Робочий чат завалений фотками задоволених мосьок підлеглих на фоні екзотичних краєвидів та футуристичних висоток. Майже весь штат уже перемістився і розмістився на теренах заокеанщини.
Залишилися ми з Анею. Як мозок-процесор і його права рука – вона ж маніпулятор, чи в народі – «мишка».
В авральному режимі підтягуємо хвости, допалюємо мости, розриваємо договори і всяка така бюрократична сутолока.
Можна було кинути це на інших. Та я звик тримати все під контролем.
От тільки дещо збиває!
Телефон періодично вібрує і поповнює мою галерею кадрами усміхненої Лари в бікіні. Вона ніяк не визначиться з фасоном купальника.
Що кому, а моїй інстаблогерці треба тримати стиль.
Перші десять світлин я чесно і відверто оцінював і розглядав. Але під кінець дня цей калейдоскоп оголеного тіла вже дратує.
«Як тобі ванільний варіант?»
Ванільний? Це рожевий?
«На тобі всі чудові» – знаходжу нейтральну відмазку, друкую та беруся переглядати рахунки за комуналку.
Не хотілося б забути якусь дрібницю та через це псувати собі нерви на іншому боці нашої кульки.
Я звик робити все чітко та послідовно. У програмуванні без цього ніяк.
Мій перший гейм-стартап залетів саме тому, що я не полінувався та відтворив у презентації ну дуже реалістичну механіку та фізику доволі примітивного шутера.
Гра заробила мені на маленький трамплін, і я ним скористався. Набрав молодих, проте здібних дизайнерів і прогерів, замовив професійний сценарій. Тоді ми місяць жили на каві – хотіли випустити новий тематичний проєкт раніше за конкурентів. Вдалося!
З’явилися гроші на перший справжній офіс.
До того всі сиділи на віддаленні, хто на кухні, хто – у кав’ярні, хто в студентській бібліотеці з безкоштовним інтернетом.
А тепер «PixelCraft Game» має в штаті понад п’ятдесят осіб та займає два поверхи сучасного бізнес-центру. Кхм… Займав.
Новий замовник запропонував працювати на його території. Звабливо-тропічній. Ще й частину релокейту сплачує. То чому б і «так»!
Відкладаю ділові доки та відкриваю переписку з ріелтором.
Хотілося б через рік після оренди впізнати власне житло, а не робити ремонт із нуля.
Поринути в діалог заважають нові й нові варіанти купальників. Тепер з якимись прозорими хустками згори…
Скупі трикутнички мало що прикривають, а відверто кажучи, там і немає чого прикривати.
Лара останнім часом занадто переймається зайвою вагою. Посилила тренування, а їсть, здається, лише грейпфрути та ківі.
І чим далі, виглядає все більш хворобливо, ніж здорово.
Треба з нею це якось обговорити… та часу! Де взяти часу на колись звичні та доступні розваги? І якщо я інколи можу вимкнути телефон та звільнити вечір-другий. То в інста-блогерів вихідних немає. Точніше, «випадіння з онлайну навіть на кілька годин знижує відсоток переглядів…».
І в рідкісні наші спільні вечори я сиджу на дивані під фантастичний бойовик чи здмухнути пил зі старого грального джойстика. А Лара в сусідній кімнаті, облаштованій не згірше за знімальний павільйон у якомусь Голлівуді, знімає черговий ролик для спонсорів.
Це в кращому випадку.
Інколи її контент-план вимагає «засвітити щасливі стосунки». І тоді ми кудись вибираємось. Але це місце має бути «в тренді», «фотогенічне», «незвичне» та «відповідати стилістиці акаунту».
Тож я тепер у курсі всіх еко-веган-здорових-фітнес ресторанів та майданчиків для спорту в межах нашого міста. А від тостів з авокадо мене вже трохи мутить…
«Що скажеш?» – вискакує перед очі новий ракурс курячих кісточок колись апетитної та звабливої фігури дівчини.
У-ф-ф…
«У тебе ж аудиторія велика, Ларо, то дай їй можливість висловитися. Хай голосують».
«Точно! Зараз зроблю опитування», – відповідає, а я полегшено зітхаю.
Те, що її майже інтимні фото побачить мільйон незнайомців мене вже давно не турбує.
Тіло Лари – це її робочий інструмент.
Занадто часто я бачив, як вона грає на камеру, записуючи двісті разів якісь невимушені, щоденні рухи. Вийшла з душу, а з плеча «раптом» спав халатик… Чи «мащу ніжки кремом, а поруч красиво розсипалися квіти». Розсипалися – це сорок хвилин перекладання пелюсток із місця на місце.
Знаємо, проходили.
Усі найзвабливіші усмішки – на камеру. Усі макіяжі – туди ж.
Інколи здається, що я в любовному трикутнику: Лара, я і її стільниковий.
Це не турбувало раніше.
Я крутився у своїй м’ясорубці, вона – у своїй. Але їхні траєкторії, за відчуттями, розходяться все далі й далі.
Можливо, ця спільна поїздка та життя в незнайомій країні зблизить нас.
Сподіваюсь.
Бо інакше – для чого триматися за те, що тебе давно не тримає?
– Записала вас на завтра до стоматолога, – нагадує Анна.
– Чудово, дякую, – я хотів зробити чистку та огляд, ціни на такі послуги за кордоном кусаються, а тут уже перевірені спеціалісти.
– До слова, про медичні послуги… Ти скасувала нарешті той договір з генетичним банком? – згадую про давню та делікатну історію.
Моя операція минула добре та без ускладнень.
Проте два роки поспіль з карти автоматично списувався платіж за продовження зберігання матеріалу. Щось весь час мене відволікало відмовитися від цієї послуги заздалегідь. А ось цього року списання не було.
Напередодні я плюнув на ніяковість і попросив Аню із цим розібратися.
– Що? – вигинає рудувату брову асистентка, а погляд її стає відстороненим і далеким.
#45 в Жіночий роман
#131 в Любовні романи
#65 в Сучасний любовний роман
складні стосунки, вагітна героїня, від байдужості до кохання
Відредаговано: 07.09.2024