— Треба було послухати мисливця, — повчально каже незнайомець зі сну і хмуриться.
Мені хочеться обійняти його. Обійняти та сміятися. У мене вийшло!
Але натомість я танцюю на піску. Перебираю ногами, і шифон кружляє навколо мене повітряною вуаллю. Я щаслива.
— Ти виснажена, — заперечує чоловік. — І зараз при смерті. Боги вирішують, жити тобі чи померти. Стародавні не вміють вчасно зупинятися.
— Якщо помру, залишусь тут?
— Ймовірно.
— Це добре. Мені тут подобається.
— Не смій здаватися!
Його голос змінюється, зовнішність розпливається, перестає бути чіткою, як і картинка навколо — ясно-синє небо стає бордовим, відливає золотим і обтяжує.
— Чуєш, провидице, не смій! — Хтось торкається скроні, і приємне тепло розтікається тілом. Поцілунок. То був поцілунок. І шепіт у саме вухо: — Живи, Поліно.
Я знову провалююсь у сон, знову танцюю. Зі мною поруч крутиться руда дівчина в зеленому одязі. Її довге волосся майорить на вітрі, плутається, але їй, схоже, і діла немає. Вона дивиться на мене і сміється — заразливо, дзвінко. І я не можу втриматися — сміюся у відповідь.
А потім щось трапляється. Світ змінюється, темніє. Небо охоплюють чорні грозові хмари. Дощ. Це повинно тішити мене. Руда лякається, і її страх передається мені. Тонкі пальці чіпляються за моє зап’ястя, тягнуть якомога далі від води.
— Вона зовсім близько! — кричить дівчина, але слова губляться в гуркоті грому й шумі озера, що штормить.
Я голосно видихаю, вона смикає мене, притискає до себе.
— Прокинься, — каже голосом Гліба. — Прошу тебе, Поліно.
Але я не можу прокинутися — всюди темрява, вона глушить звуки, стирає краєвид. Мені страшно. Руда зникає, і я залишаюся сама.
І незабаром прийде смерть. Я знаю точно.
Скоро нічого не буде…
Хтось бере мене за руку, переплітає пальці й шепоче в саме вухо:
— І не треба…
Я провалююсь під воду, судомно вдихаю. Легені горять вогнем, я захлинаюся, намагаюся виринути, але ноги обплутують водорості та тягнуть униз. Навколо вода — холодна, каламутна. І голос:
— Не треба боротися. Іди до мене.
Опускаюсь на дно. М’який пісок зминається пальцями ніг, темрява огортає, заспокоює. Сил майже немає, та вони й не потрібні. Навіщо? Однаково наприкінці нас забирає темрява.
— Живи!
Чиїсь руки хапають за плечі, тягнуть догори, до повітря.
Я приходжу до тями, починаю судомно рухати руками, виплутуватися з полону, нарешті, вириваюся і голосно вдихаю повітря.
Сонячне світло сліпить, свобода п’янить.
Я жива, жива!
Світло справді засліплювало. Пробивалося крізь дірку між шторами й било у вічі. Я заплющила очі. Поморгала, поступово звикаючи до освітлення. І тут же натрапила на пильний погляд Лари.
— Плануєш убити мене уві сні? — запитала я пересохлими губами. Дуже хотілося пити.
— Отямилася! — Захисниця встала та розправила складки на спідниці. — Покличу Кирила. Нарешті всі видихнуть із полегшенням і перестануть подумки тебе ховати.
Вона вийшла, а я повернулася до вікна. Живіт усе ще болів, але вже терпимо. А ще була слабкість — ворушитися не хотілося, думати також. Я насилу зрозуміла, що лежу в кімнаті Влада, на його величезному ліжку. Кімната пригнічувала.
Як і її хазяїн.
Він з’явився майже безшумно, наче зайвим звуком боявся зробити боляче. Боляче не було. Хотілося спати.
— Ось чому не можна гратися з налі, — суворо сказав Влад і сів поруч. Поклав мені руку на живіт. — Болить?
Я кивнула — ледве-ледве, на скільки вистачило сил.
— Пити хочу.
Він налив води в склянку, допоміг підвестися. Близько. Від знайомого запаху защипали очі. Після кількох ковтків мені стало легше. Я розслабилася, притулившись спиною до грудей Влада, і подумки побажала, щоб він не відпускав мене. Ніколи.
— Ти налякала мене. Дуже, — серйозно сказав він.
— Альрік добре постарався вчора.
— Альрік — рідкісна сволота, — погодився Влад. — Тільки це було не вчора, а минулого тижня.
Я обернулася, недовірливо зазирнула йому в обличчя.
— Ти шість днів була непритомна, Полю.
— Так довго… — Я спохмурніла.
Шість днів. Та за цей час Тан уже встиг усе зрозуміти та підготуватися.
— Тан у місті. У нього Кіра. — Я спробувала підвестися, не спрацювало. Тіло не слухалося. — Треба знайти його.
#970 в Фентезі
#202 в Міське фентезі
#3218 в Любовні романи
#779 в Любовне фентезі
Відредаговано: 08.07.2023