Прокинулася я на світанку і відразу натрапила на похмурий погляд Гліба — він сидів на дивані й міцно тримав мої ноги, наче я могла втекти кудись уві сні.
— Все ще хочеш мене вбити? — насторожився він.
Я винувато похитала головою.
— Вибач.
— Ти, звісно, дала! Навіть я злякався. Ти взагалі як? Ну… у новому образі?
— Погано. — Я скривилася. Села та потерла скроні. Погляд мимоволі ковзнув по порізаних зап’ястях — жодного сліду завданих ран. Лише старі шрами від минулого ритуалу. Хоча ці нехай лишаються — не варто забувати, на що здатний Влад. — Вчора бачила стільки мисливців, що до смерті не забуду.
— Ти була там? У Первозданних?
— Альрік приходив за мною. Ми були в Мішеля. — Я згадала пильний погляд стародавнього та попередження. — Тан наказав йому викрасти Кіру. То була плата за воскресіння.
— Чаклун свого не проґавить, — насупився Гліб. — Первозданні відшукають його?
— Сьогодні буде нарада. Сподіваюся, вона закінчиться на мою користь. Шалено хочу додому.
— Впевнена? — Гліб відвів погляд. — Мені здалося, тобі сподобалося жити окремо.
— Якщо Кіра повернеться, мені однаково це не світить. До того ж в останню нашу зустріч Влад був не таким уже козлом.
Згадалися розмова та обійми. І близькість — я не могла більше заперечувати, що вона була. Попри минуле, якщо хочу залишитися в атлі, нам потрібно буде змиритися з присутністю один одного в житті. Влад, схоже, був готовий іти назустріч. Чи готова я?
— Що ж, можливо, так буде краще. З урахуванням останніх подій… — Гліб трохи помовчав. — За тобою прийдуть?
Я знизала плечима.
— Сама я дорогу не знайду.
Я не могла дочекатися, коли все це скінчиться. Мисливці лякали мене. Хоча… Альрік точно вирізнявся серед них. Можливо, тому що сам колись був хижаков. А може, світ мисливців впустив його не відразу, і Первозданному довелося продиратися через масу перешкод, щоб стати таким, яким він є.
Однаково я не розуміла, навіщо. Адже можна було одружитися, ростити дітей, постаріти та померти зі своєю родиною. Але він вибрав собі чужий світ, сповнений смертю та інтригами.
І досяг успіху. Напевно, кожен обирає щось для себе. Не можна у всьому відзначитись.
Я віддала перевагу сім’ї. Дочці. Заради неї впускала налі, переживу й нараду. А потім думатиму, як позбутися Чорнокнижника. Адже саме Тан усе вигадав, і саме він винний у зникненні Кіри.
Я заглушила злість, що підіймалася з грудей. Зараз не час. У всьому важлива послідовність.
Ближче до вечора Гліб заснув. Я стояла біля вікна й дивилася на вулицю. Погода, як ніколи, відображала мій настрій — небо заволокло хмарами, вітер рвав листя і розгойдував гілки дерев. Кутаючись у куртки та плащі, розходилися по хатах люди.
У грудях стискався і розслаблявся серцевий м’яз, відгукуючись глухим стукотом у вухах.
Так мало часу залишилося до того моменту, коли я знову побачу Кіру. Так мало, але чому тоді він так тягнеться?
Дзвінок у двері змусив здригнутися. Шкіра відразу покрилася мурашками, долоні спітніли. Я кілька разів вдихнула та видихнула. Заспокоїтись. Усе йде, як ти задумала. Ще один день…
Дивно, що Альрік вирішив дотриматися пристойності і прокласти портал до порога, а не просто у квартиру, як минулого разу. Але коли я відчинила двері, виявила там зовсім не Альріка. На порозі квартири Гліба стояв Андрій. Коли я відчинила, він із шумом видихнув.
— Ніколи не думав, що скажу це, але я не радий, що ти одна з нас, — видав він замість привітання.
— Повір, я засмучена ще більше, — відбила я і посміхнулася. — Але це ненадовго — планую сьогодні ж позбутися цієї ноші.
— Так, нарада… Ти готова? Я відведу тебе.
— Хіба ти вмієш створювати портали? — здивувалася я.
— Я — ні, це Альрік у нас фахівець. Нарада відбудеться в Житомирі. І Поліно… — Він на мить зам’явся. — Після цього краще якнайшвидше покинути місто — тебе шукатимуть. Ніхто не зрадіє з того, що ти відмовилася від благодаті. Дехто навіть образиться. На гачок тебе Альрік узяти не дасть, але багато хто запам’ятав твоє обличчя.
Я проковтнула. Так, проблеми тільки зростають. Але зараз треба постаратися забути про майбутнє. Подумаю завтра. Сьогодні головна нарада та Кіра. А питання із мисливцями відкладемо на потім.
Головне — послідовність.
Я повернулася до квартири за курткою. Надворі різко похолодало, і пішов дощ. Як шкода, що поки я мисливець, не відчуваю підтримки захисника — вона мені зараз знадобилася б. З дзеркала на мене дивилася розпатлана дівчина із запалими щоками та величезними розплющеними очима. Вони гарячково блищали та, здавалося, жили окремим життям.
Очі мисливиці…
На кого я перетворилася?
Ні, не час розмірковувати про це. Ну, Поліно, сьогодні ти дізнаєшся, де Кіра.
Я глибоко вдихнула. Я готова. Хай буде, що буде, переживу все. Виживу.
Я рішуче ступила до виходу, але зупинилася… Навшпиньки повернулася в кімнату. Гліб так само спав, закинувши праву руку за голову. На лоб упало неслухняне темне пасмо. Груди ритмічно рухалися в такт дихання.
#970 в Фентезі
#202 в Міське фентезі
#3218 в Любовні романи
#779 в Любовне фентезі
Відредаговано: 08.07.2023