- Хочеш померти замість нього? Я це влаштую.
- Чудово! - прокричала я у відповідь. - Давай! Убий мене! Проколи мене наскрізь! І що далі? Твій батько так і залишиться в могилі. Його вбив хлопчик, якого він узяв у заручники. Хлопчик набагато молодший за тебе, Фуаде. Ти коли-небудь про це замислювався? Надін був усього лише дитиною. Невже ти вважаєш, що він хотів заподіяти шкоду твоєму батькові? У нього просто не було вибору, а в тебе він є. У тебе хоча б була можливість чесно битися. А це більше, ніж твій батько дав Надіну. І більше, ніж дав Надіну ти.
- Заткнися! - зажадав Фуад. - Негайно замовкни!
- Щоб ти мене вбив? Великий і сильний Фуад убиває дівчат. Вище підборіддя, боєць, тобі є чим пишатися!
За спиною щось відбувалося, але я не сміла поглянути. Мені тільки залишалося сподіватися, що вони зуміють врятувати Надіна.
Фуад полоснув палашем мою руку. Вістря прорізало шкіру і відштовхнуло мене на кілька метрів назад. По руці потекла кров, рана боліла сильніше, ніж я собі уявляла.
- Хочеш зі мною битися? - глумливо вимовив Фауд. - Ну що ж, переможи мене, жертво. Якщо тобі так не терпиться померти, то сьогодні це станеться.
Страх був непідробним, як і ненависть в очах хлопчиська. Я не хотіла цього робити. Я не хотіла, щоб цей день став для неї останнім. Але в мене не залишилося вибору.
- Бери палаш, - наказав Фуад.
- Знущаєшся? Ти взагалі вкурсі, скільки він важить? Не збираюся я його піднімати. Та й якби підняла, ми обоє знаємо, що я й гадки не маю, що робити з цією штуковиною.
Я глибоко вдихнула.
- Добре, Фуаде. Просто зроби це і з кінцями. Я тут. Не знаю, як буде простіше. Напевно, відразу в серце, я думаю. Тільки не промахнися. Я не любитель страждань. Завоплю так, що мало не здасться, а мені хочеться піти з життя гідно. Тож, будь ласка, з першого разу.
Фуад моргнув.
- Я не стану вбивати беззбройну жінку.
- Чому? Ти ж отруїв Надіна. Яка тобі різниця?
Він опустив палаш.
- Чому ти це робиш? Це чоловіча робота.
- Вмирати? Я вважаю, що у смерті немає статевої приналежності. Усі вмирають.
Фуад уперився в неї поглядом.
- Але чому ти це робиш? - повторив він своє запитання. - Чому ти жертвуєш життям?
- Тому що я занадто його люблю, щоб дати йому померти. Надін для мене цілий світ. Він єдиний чоловік, якого я коли-небудь любила. - я насилу стримала сльози. - Тобі подобається мене мучити? Тобі від цього добре?
- Я не можу вбити жінку.
- Чому ні? Адже ще кілька хвилин тому ти б із радістю проколов мої груди. - я підійшла ближче. - Мені дуже шкода, що з твоїм батьком це сталося. Я втратила маму і багато через це пережила. Мій батько звичайний невдаха. Він азартний гравець, і коли я росла, його вічно не було поруч. Але моя мама його любила, хоч я й не розуміла за що. Щоправда тепер зрозуміла. Надін не ідеальний, проте він хороша людина. Він намагається чинити правильно. Він зробить свій народ великим. Я в це вірю. Однак мені все одно боляче за твого батька.
Фауда затрясло. Палаш випав у нього з рук, і хлопчисько впав на землю.
- Ти перша, хто мені це сказав, - прошепотів він і розридався. Я підійшла до нього і побрала у свої обійми.
Його схлипи проникали в саму душу. Незважаючи на його висоту і силу, він усе ще залишався маленьким хлопчиком, який багато років тому втратив свого батька.
- Ну, і як ми це закінчимо? - запитала Вікторія, притискаючи його до грудей.
Фуад підняв заплакане обличчя і подивився в її очі.
- Прошу пощади, - прошепотів він.
Охоронець повів Фуада геть. Я негайно побігла в зал старійшин. Надін лежав на розкладному ліжку. Він був блідий, щоправда ще дихав.
- Як він? - вимогливо запитала я, прокладаючи собі шлях ближче до Надіна. Я впала на коліна поруч із чоловіком зі стетоскопом на шиї.
- З ним усе гаразд?
- Надін одужає, - відповів мені лікар. - Отрута давня і сильна, але при цьому легко реагує на протиотруту. За кілька годин від симптомів не залишиться й сліду.
- Ну, слава Богу! - видихнула я, а потім нахилилася і поцілувала принца.
Надін розплющив очі.
- Через тебе я мало не збожеволіла, - промовила я, не звертаючи уваги на людей, які стояли навколо. - Ось взяла б і пристукнула тебе, якби тільки була впевнена в тому, що це допоможе! У мене мало інфаркт не стався.
Він слабко посміхнувся.
- Ти вбила б мене, щоб провчити?
- Коротше, ти знаєш, що я хотіла сказати. Більше так не роби.
- Не буду, - Надін примружився. - Чому в тебе на руці кров?
- Та так, нічого страшного.
Надін насупився.
- Я не все пам'ятаю, але хтось, здається, говорив про жертву. Жертвою стала ти? - Він змусив себе сісти і, незважаючи на слабкий стан, виглядав досить загрозливо. - Це правда? - зажадав відповіді Надін. - Жертвою була ти?
- Ну... у принципі... - почала я.
Не дослухавши, Надін прогарчав.
- Хто це допустив? Хто дозволив жінці пожертвувати собою?
- Гей, ти, тихіше! - промовила я, тикаючи пальцем йому в груди. - Ніде не сказано, що жінка не може бути жертвою. Я це сама уточнювала.
- Ти не знаєш стародавньої мови.
- Мені допомогли. І? Ти живий, я теж жива, Фуад попросив пощади. У нас чудовий день!
- Йому потрібно відпочити, - сказав лікар. - Він має поспати.
Я відчула, як мене хтось відтягує. Мені хотілося піти за Надіном, але раптово я розгубилася. Я ж сказала йому, що після битви поїде. З ним усе гаразд. Хіба мені не час стримати обіцянку?
Від'їзд раптом перестав здаватися мені таким простим рішенням. Я не могла собі уявити життя без Надіна. Мені хотілося більшого. Я хотіла дива.
Юсра відвела мене в суміжну кімнату.
- Ех, дурний хлопчисько, - пробурмотіла вона, зачиняючи двері, а потім узяла тазик із водою й почала обробляти рану, яка все ще завдавала мені сильного болю.
- То з ним усе гаразд? Пощада дозволена законом. Ти сама мені про це сказала.
#696 в Жіночий роман
#2603 в Любовні романи
#1264 в Сучасний любовний роман
владний герой, протистояння характерів, східні традиції та звичаї
Відредаговано: 29.07.2024