Вранці прокидаюся від того, що хтось старанно лиже мені п’яти.
На рахунок ранку в мене, до речі, великі сумніви, тому що в кімнаті доволі темно — наскільки можу судити одним прочиненим після сну оком. Підійнявши голову, роблю майже героїчні зусилля, розплющую друге око й озираюся. На килимовому покритті за диваном зручно вмостилася Зірка і, прицмокуючи, пожовує мої пальці.
Ну слава Богу, що вона, а то наснилось тут, бачте, різне…
— Єгоре! — голос зі сну хрипкий, але намагаюся за справедливість.
У кімнаті хлопчика тиша, тільки чути, що на інший бік перекинувся і спить далі.
— Єгоре, твоя собака зголодніла! — марно намагаюся докричатися до нього.
Зірка обходить диван і виляє переді мною хвостом. Єгор щось сонно бурмоче, здається, просить зачинити до нього двері. Від такого нахабства й чарівності, що навпроти розповзається у вишкірі, встаю й плетуся на кухню.
Слідом за мною стукають по лінолеуму в коридорі чотири лапи. Двері до Єгора ми щільно зачинили, і тепер вільно гепаємо дверцятами холодильника, тупотимо підлогою, тихо скавчимо, бурчимо — хто до чого звик — і вгамовуємо перший голод.
Мені вистачає зеленого чаю і ванільного сирка, Зірка обходиться собачим кормом, який чомусь пахне котячими анчоусами. Наївшись, вичікувально дивиться на мене, а бачачи, що натяків не розумію, тягне з полиці в коридорі повідець.
Змінюю свої затишні штанці на теплі джинси, шукаю куртку, яка страшніша, а з цим невелика затинка, тому що Єгор старе знищив, нове залишилося в маєтку Яра, а зовсім новим я завелася ще в недостатній кількості.
Правду каже Єгор, у нас мало речей, і я не можу, наприклад, граціозно розчахнути забиту ганчірками шафу й поскаржитися, що одягнути нічого. Це буде виглядати якось дивно, тому що мені дійсно зараз нічого одягнути.
Примірявши, вибираю одну з теплих курток Єгора. Здається, він у ній учора із собакою гуляв, та й часу немає дуже перебирати — Зірка мнеться біля дверей, скиглить загрозливо, і я біжу з нею рятувати лінолеум від незапланованого потопу. Іншими словами, вона біжить сходами, а я їду в ліфті, де є хвилинка доспати в тиші.
А на вулиці добре — морозно, сніжно, і посвітлішало трішки. Коли ми виходили, зозуля висунулася шість разів, у таку рань і їй було ліньки залишати свій годинниковий будиночок, і репетитори мільйонерів ще ширяють у снах. А я ось хрущу снігом, намагаючись не відстати від собаки й не загрузнути в одному з величезних заметів, які чомусь розмістилися у нас на шляху.
Закрадається підозра, що цією стежкою давно на шкільне подвір’я ніхто не заходив, а коли ми з Зіркою впираємося в глухий кут і високі ворота, я розумію, що підозри виявляються реальністю.
Суворо вимовляю волохатому провіднику і для солідності махаю пальцем, і тоді вона, вильнувши хвостом, тягне мене назад до цивілізації.
Можна було пройтися до рідкого ліску вдалині, але шкільний стадіон набагато ближче, та й діти там взимку не бігають. Переконавшись, що навколо нікого з лякливих і взагалі нікого, відпускаю собаку й затискаю вуха, щоб не оглухнути від дзвінкого гавкоту. Вихованець гасає, сам себе розважає, а я переминаюся з ноги на ногу й дую на рукавички.
— Змерзла? — лунає поряд зі мною, і поки я борюся з заїканням, Яр встигає взяти мої долоні у свої, подути гаряче, як дракон, зазирнути в очі співчутливо, й ось я вже не мерзну, а тану.
— Ти що тут робиш? — переходжу в наступ.
— Побачив вас у вікно.
Озираюся — десь там квартира, у якій він провів ніч і напевно спав як убитий, поки мені не спалося. Всю ніч вужем крутилася, намагаючись прогнати чи то сни, чи то фантазії, чи то страхи. Ну так і є: втомленим він не виглядає, позіхати його не тягне, і це мене злить.
— А вийшов-то навіщо?
Як вранці можна виглядати так чудово? Запишіть мене на такі ж курси, подаруйте такого стиліста на годину.
Світле волосся як м’яка карамель під сніжинками, обличчя гладко виголене, руді черевики під колір хутра на довгій чорній дублянці, чорні штани зі стрілками, але головне — запаморочливий запах сандалу, грейпфрута і свіжозвареної гіркої кави.
— Хоча б заради цього, — киває на стежку, де з цікавістю нас оглядаючи, бреде любитель міцніших напоїв, цигарок посмердючіше.
Чи то він Яра нарешті розгледів, чи то Зірку, яка несеться ураганом, але спритно змінює траєкторію.
— Дякую, — кажу я, провівши алкоголіка поглядом.
Яр усміхається. Мабуть, розкусив за звичкою, що я це так, не з почуття вдячності, а щоб розвіяти незручність.
— Думала про мене?
Шоковано дивлюся на його губи — може, почулося? Може, він жартує так? Ні, серйозний.
— Думала? — повторює питання.
І я абсолютно несподівано зізнаюся:
— Так.
Він миттєво опиняється ще ближче, і подих його ще гарячіший, ще принадніший…
— І що?
Загорнутися б, укутатися, сховатися… але…
— Не можу, — кажу йому.
— Зрозуміло, — каже він, якось підозріло збадьорившись.
#862 в Жіночий роман
#3309 в Любовні романи
#1551 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 12.02.2022