Він встигає обійти автомобіль, відчинити двері й з усмішкою, яка подарувала свободу раніше, запрошує на вихід, а я тільки намагаюся прийти до тями від сплеску пристрастей.
— Мало не забув, — відчиняє задні дверцята і спритно міняє мою дублянку на довгу шубу із сірого песця.
— Під колір мого клатча? — здогадуюся.
— Під колір твоїх очей, — топче здогад.
Ми під руку йдемо до дверей новомодного ресторану. Верхній одяг ввічливо відбирає гардеробник, метрдотель веде до родичів, які зачекалися, а я, щоб не нервувати, починаю базікати:
— І варто було так напружуватися із шубою? Однаково твій батько її не побачить.
Або в мене з підборами проблема, або Яр шпортається.
— Я купував шубу не для батька, — каже він, і так суворо, що інший би базікати припинив, а мені все не йметься.
Тим паче погляди відвідувачів, повз яких проходимо, буквально відчуваю на своїх стегнах, і нижче, і між… і так огидно…
— А що я скажу твоєму батькові?
— Все, що захочеш. Або нічого. Він сам усе зрозуміє, коли побачить тебе.
— В якому сенсі?
Зупиняємося біля масивних різьблених дверей, усміхнений метрдотель зникає разом із моєю балакучістю.
— Ми прийшли, — кинувши погляд на годинник, Яр по-хлоп’ячому радіє. — І ми вчасно.
Не можу говорити — голосу немає. Задираю за звичкою підборіддя (в труднощі тільки з піднятою головою, навіть якщо стою на колінах), випрямляю натягнуту струною спину і впевнено роблю крок слідом за чоловіком.
Тьху ти… колишнім чоловіком…
Головне — не стою, не мнусь, не боюся.
І перше, що я бачу — оманливо м’якотілого свекра, який розвалився на червоному дивані. Поруч із ним граційно сидить дама в капелюсі.
Вона ретельно щось пережовує, високо здійнявши світлу брову й позираючи то на нас, то в тарілку. Класична картина маслом — аристократка за вечерею, тільки замість виделки в неї в руках лисий песик розміром із долоню.
— Хто це? — запитую пошепки Яра.
— Зараз познайомимося, — каже він.
Власне, розмову ми почали, паузу збили, а з нею й задоволення із ситих аристократичних облич. Свекруха притискає до грудей собачку, немов ми на неї робимо замах. Собачка, тремтячи, намагається сховатися під крислатий капелюх. Свекор, не зраджуючи собі, спокійно цідить коньяк.
— Ну, хто тут у нас? — Яр підіймає підборіддя тремтячої собачки, й та під його пильним поглядом береться тужливо скиглити. — Як звати цю малявку? Долар? Цент? Може, П’ятак?
— Бетельгейзе! — гордо представляє свекруха.
— Вводиш нову моду, — говорить мені Яр і відсуває галантно широке крісло.
— Міг би й прикинутися, що не помітив! — обурюється свекруха. — Злата ж промовчала!
Так, але, чесно кажучи, ледь втрималася: якось не так я уявляла собі надгігантську зірку червоного кольору…
— Ну привіт, — починає світські реверанси Яр, а я поки оглядаюся на всі боки.
Не те щоб готую шляхи до відступу, просто ніколи не була в кімнаті VIP шикарного ресторану, а їсти або пити однаково не збираюся.
Атмосфера налаштовує на те, щоб розслабитися і витратитися. Диван, на якому засідають і напівлежать мої колишні родичі, два крісла в тон для нас із Яром, яскрава люстра, як сонце — і формою, і розміром, тільки що не обпалює, невеликий круглий стіл із мереживною скатертиною ручної роботи, заставлений так, що не дивно, чому в нього викривлені ніжки.
Двоє навпроти, не рахуючи собаки.
Ми поруч.
Яр обмінюється порожніми фразами, я мовчки дивлюся на свекра — він такий спокійний і, здається, усім задоволений, у тому числі й собою, і своїми вчинками. Тихоня, всередині якого гниль і буйність.
Він чимось схожий на мене. Він — так. Більше, ніж інші. Я теж мовчу, тримаю все в собі, надаю перевагу жити тихо, але якщо копнути глибше…
Перед очима миготить картинка, як я підіймаюся, крокую до дивана, на якому він розлігся господарем життя, і по-плебейськи плюю йому в пику. І смикаю із силою за краватку, яка переливається сріблом. І так — як же без цього — тисну підбором на туфлі з крокодила, розплющуючи тендітні пальці, насолоджуючись хрускотом і криком…
О, так…
І погляд чоловіка змінюється, затуманившись — стає таким беззахисним, з проханням в глибині очей. Він щось мені каже, а я продовжую підтягувати до себе краватку.
Я навіть згодна з’їсти цей шматок ношеної тканини — тільки б він не підвівся більше з дивана. Ніколи. Тільки б він пішов замість мене до мертвих. Без права повернення. Без права вибачення.
— Злато, — відволікає від приємних видінь Яр, — ти хочеш про щось запитати мого батька?
— А ти з ним наговорився?
— Я сказав, що більше не хочу його бачити, але він може спілкуватися з Єгором. Я сказав йому все, що хотів.
— А він що відповів? — ігноруючи невдоволення свекра й закипання свекрухи, я спілкуюся тільки з їхнім сином.
— Він зациклився. Намагається довести, що ти мені не пара.
— Він має рацію?
— Він помиляється, але мені байдуже. Він більше не наважиться втрутитися.
— Чому?
— Тому що він помиляється. Тому що ти — моя пара, — Яр цілує мою праву руку по пальчиках, язиком облизує жовтий діамант у каблучці, мені стає спекотно, і я непомітно розстібаю один ґудзик на сукні.
А тиша раптом вибухає.
#862 в Жіночий роман
#3309 в Любовні романи
#1551 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 12.02.2022