Знову відчинившись, ліфт позбавляє Яра від мого гнівного погляду, але зовсім не від праведного обурення.
— Я зовсім не вмовляла тебе!
— Добре, ти просто мене попросила.
— Я? Ти не мариш?
— Ти піднялася до мене в кімнату, ти мене поцілувала, ти обхопила своїми ногами мої стегна, ти…
— Досить!
— Так, — бере мене за руку, допомагаючи спуститися сходами, — ми запізнюємося.
Така незворушність, така впевненість у собі, а мене буквально колотить. Я думала, у мене буде час налаштуватися на бесіду, прикинути, як поводитися з татусем, а Яр дикими припущеннями вибиває не лише думки з голови, а і ґрунт у мене з-під ніг.
Я не можу зосередитися, не можу підготуватися до випробування, не можу накрутити себе, врешті-решт!
— А ти терпіти не можеш тих, хто не пунктуальний, — пихчу невдоволено.
— Вважаю за краще не давати супротивнику навіть хвилинної фори, — і знову незворушно, з лінню й хитринкою в погляді.
Добре, що в мене є причина покрутити головою — не бачу у дворі ні Зірки, ні Єгора. Ну й де вони? Не на Марсі ж!
— Злато, сідай в автомобіль. Єгор із псом на шкільному майданчику, за будинком, звідси однаково не побачиш, тільки шию скрутиш.
Гаразд, Єгор не маленький, у нього ключі, і взагалі він корінний житель міста, та й Зірка навряд чи захоче загубитися від благодійника попри те, що я була б не проти.
У автівці тепло, а я думала, буду хвилин десять мерзнути, поки прогріється.
Яр сам відповідає на загадку: виявляється, автомобіль прогрів Єгор на його прохання, а коли ми спускалися, хлопчисько втік на майданчик, побоюючись, що я зажену його й пса додому.
І був недалеким від правди. Нічого так довго мерзнути на вулиці, до того ж пес тільки перший день як почав одомашнюватися… Гаразд, не захворіє з кашлем після прогулянки — пробачу за втечу.
Їхати нам хвилин п’ятнадцять, якщо без заторів, і я виключно заради світської бесіди цікавлюся, чому Яр записав батька в супротивники. Або я не так зрозуміла?
— Якщо вірити Едіпу… — починає викручуватися.
— Яре!
— Хочеш, щоб відповів серйозно? — вся увага на дорогу, не знаю, помітив мій кивок або відчув, що мені не до словесних ігор, але продовжує серйозно. — Початкове завдання чоловіка — добувати й оберігати здобуте. Оберігати своє. Мій батько не мав права зачіпати тебе, але він це зробив. Тепер ми по різні боки.
Я миттєво закипаю.
— Що значить «своє»?!
— Ти чудово знаєш, що це значить, — каже Яр, не втрачаючи інтересу до дороги. — Ти — моя, Злато. На відміну від мене, ти зрозуміла це відразу. Я — значно пізніше. А коли зрозумів… — пронизливий погляд синяви, присмачений хижою усмішкою. — Я не упускаю своє. І відібрати іншим не дозволю. Це те, що від початку відомо всім, а тобі належить засвоїти. Але ти впораєшся, так, моя дівчинко?
Його явно заносить на поворотах, ну і я не бажаю бути в аутсайдерах. Уявив собі, бачте… думає, я буду мовчки кивати й слухати…
— Я не твоя річ!
— Сподіваюся.
— Я не дозволю тобі керувати моїм життям!
— Куди мені.
— Поцілунки між нами нічого не значать!
— Яка ти легковажна.
— Я не збираюся до тебе повертатися!
— Ми переглянемо твої плани.
— І я не хочу, щоб ти повернувся до мене!
— Ти просто обманюєшся. Додай ще один шар пудри, люба, можливо, він зуміє приховати, що ти брешеш.
— Мені спокійно, зручно, затишно, мене все влаштовує, я нічого не хочу змінювати!
— Добре, якщо ти наполягаєш, поцілунки залишимо.
— Я не вмію пробачати! У мене зносить дах, коли я згадую про те, що сталося. Я хочу вдарити, відлупцювати тебе, зробити тобі боляче — хоч що-небудь.
— Я вже обіцяв, що ми обговоримо твоє нове захоплення БДСМ.
— Яре!!!
— Чорт, — тре вухо, у яке я намагаюся до нього докричатися, — я ж просив вимкнути ультразвук.
— Ти мене не чуєш!
— Наклеп, а як же я в такому разі відповідаю? І навіть бачу по твоєму обличчю, що ти чудово розумієш мої відповіді.
— Яре!!!
— А, чорт, — знову тре вухо, — ти явно хочеш сама поговорити з моїм татом, мені залишиться тільки їсти й усміхатися.
— Не можу більше, — здаюся, — ти зовсім не чуєш мене… ти не хочеш мене зрозуміти… даремно я…
Автомобіль, різко повернувши, зупиняється біля ресторану, який світиться яскравими вогнями, і не встигаю я видихнути після віражу, Яр схиляється до мене, обхоплює мій потилицю рукою й шепоче, дивлячись в очі, не кліпаючи й не дозволяючи кліпнути.
— А ти спробуй, — лукава усмішка, і миттєве звільнення й погляду, і потилиці, і мого дихання. — Спробуй ще раз, Злато.
#862 в Жіночий роман
#3309 в Любовні романи
#1551 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 12.02.2022