У тіні під’їзду я безвольно опускаюся на сходи, дивлюся на замкнені двері, і не можу зрозуміти, звідки мені за комір по підборіддю й щоках скочуються краплі дощику й чому вони так довго не просихають?
Яр не вдарив.
Але чому тоді я почуваюся побитою?
Двері з писком відчиняються, але сил підвестися немає. Чудове знайомство з новими сусідами, чи не так?
Подумаєш: втомилася я, присіла, відпочину — піду до себе, поки ж не можу, і навіть холод від сходів не стимулює.
В отворі з’являється чоловік і, зробивши крок, схиляється наді мною, підіймає, зазирає в очі стурбовано. Хм, стурбовано… Не знала б, хто він — повірила б.
— Чого тобі? — немає сил на ввічливість, і відвернутися не можу, терплю рентгенівський погляд.
А він, не кажучи ні слова, притискає до себе, і дощ у під’їзді посилюється, і грім гримить, або так голосно хтось плаче?
Не я, ось би не я, тому що в його присутності я слабкості собі не пробачу. І руки сильні, і в них не страшно, і на хвилинку — ні, не більше — я забуваю про каньйон між нами. А потім раптом пам’ять мені підкидає — ох, дуже вчасно — одну лише фразу…
— Не можу… — і тихий шепіт.
Він не може до мене торкатися після охоронця. Він не може, нехай навіть і не було в мене з тим охоронцем нічого. Він не знає, що не було, і так навіть краще. Ключове тут слово — не може.
А я можу.
Можу нести звання «повія на задньому дворику», можу пережити свою дитину, можу піти з обіймів, у яких мені хочеться бути.
Господи, чому мені все ще хочеться бути поряд із ним?!
Тому що я — ганчірка.
Тому що мене можна викинути, витерши ноги, підібрати, коли виперуть інші, перевернути на виворіт і… заново?!
— Іди…
Він ніби не чує, а подих його, як мотузка утримує, але я роблю над собою зусилля, впираються в грудну клітку і прослухавши всього два удари — так мало — відсовую.
Його очей не видно, тільки відчуваю, як затягує безодня, і падаю в неї, падаю… Ні! Вириваюся, не можу я більше. Може бути, ні з ким не можу…
— Іди, — повторюю прохання, тільки, здається, навіть шепоту немає, лише ворушаться губи.
Я не знаю. Мені байдуже. Усередині все кричить, протестує, гуде ковадлом серце, коли викликаю ліфт, заходжу в нього й дивлюсь на чоловіка у дверях.
Я по цей бік, він — по той.
Якщо скаже хоч слово, я зірвуся, і він немов відчуває. Мовчки ставить у кабінку сумку з речами, натискає на кнопку мого поверху і йде раніше, ніж зсуваються двері.
На поверх доїжджаю сидячи навпочіпки, тихо радію, що ліфт новенький, і не доведеться звільняти куртку від жуйок, плювків та інших щасть, якими діляться виховані громадяни. Єгорка вибігає зустрічати, дивуючись, що я так довго, але, мабуть, погода була чудова, царівна була жахлива — застигає з відкритим ротом.
— Муха залетить, — стискаю йому щелепу двома пальцями й віддаю сумку.
— Самому розбирати? — морщиться.
— Та ні, — кажу, — можеш запросити покоївку.
Він іде в кімнату спантеличений, а я доповзаю на напівзігнутих у кухню. Поки ставлю чайник, зозуля озвучує «третю» дня. Я вдячно киваю й завантажую себе дрібними завданнями. Наприклад, марно шукаю каву — таке відчуття, та втекла слідом за Макаром.
У результаті роблю зелений чай і п’ю машинально, без задоволення, поки не підходжу випадково до вікна поправити тюль і… Відскакую зайцем: від вікна.
— Хто там? — визирає з-за моєї спини Єгор.
— Нікого.
— Ага, ага, — погоджується, — бачу.
Я чую різку тишу після того, як автомобіль від’їжджає від нашого під’їзду. Адже ось, олігархен, пішки сумку через під’їзд пронести не міг! І то, радіти треба, що до під’їзду їх заможна високість самі зайшли, а не холопів надіслали.
Ні, не мій це світ. І слава Богу.
Значно приємніше сидіти у звичайній двокімнатній квартирі, з усміхненим хлопчиком, який голосно хлюпає гарячим чаєм.
— Я шось кави не знайшов.
— Я теж.
Зітхаємо обоє, а потім темні очі позбавляються смутку:
— Ми тільки чай пити будемо, або торт можна відкрити?
— А ти що, — дивуюся, — не їв його?
— Тебе ж не було, — дивується своєю чергою й, надихнувшись реакцією, дістає з холодильника торт. Сам нарізає щедрі шматки, сам розкладає в тарілочки, з яких торт має намір виповзти, сам дістає виделочки.
— Шкода, десертних вилок і ножа немає, — нарікає.
— Таки так, — ледь не похлинувшись, підтакую, а сама намагаюся згадати, як вони взагалі виглядають.
Ми п’ємо мовчки, тільки за вухами тріщить від горішків, коли Єгор, тяжко зітхаючи, зізнається:
— А я думав, ти так довго, тому що ви помирилися, а в тебе туш на щоках розмазана.
Я кабанчиком мчу у ванну, на ходу розбираючись із горішком у цукрі, і здивовано роздивляюся обличчя в дзеркалі, поки вдається згадати, що я взагалі не фарбувалася. Вмитися справді не завадить, очі трохи припухлі й червоні, але й тільки.
Повертаюся на кухню, а Єгор, нітрохи не покаявшись, стенає плечима:
— На понт узяв, ти ж мені нічого не розповідаєш.
І не збираюся більше вмішувати дитину в наші стосунки, він уже й так вплутаний по саме нікуди.
— А знаєш, — каже Єгор, — він дуже страждає.
— Вмієш ти поліпшити апетит, — хлюпаю на стіл чаєм із горішками. Доводиться витирати, підійматися знову ж, кидати погляд у вікно, за яким нічого примітного.
— Серйозно, Злато, — і як йому вдається знищувати одночасно торт і моє терпіння? — А я з ним говорив. Він теж, як і ти, відмовчувався, тримав усе в собі…
Він робить театральну паузу, думаючи, що я куплюся на гачок.
— А потім що, сповідався? — пирхаю.
Це не означає, що гачок спрацьовує, просто якось… хлопчик подумає, що не цікавий мені, а в дітей така тонка психіка.
— Ні, — хитає головою, — відкриватися не в його характері, ти ж знаєш.
— Звідки мені знати? — обурююся, але запізно, уже кивнула — і Єгор це помітив.
#862 в Жіночий роман
#3309 в Любовні романи
#1551 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 12.02.2022