Чому все в житті не може бути ідеальним? Багато хочу, губу розкатав? Гаразд, нехай просто буде нормальним, більш-менш по-людськи? Обов’язково десь шикарно, аж зашибись, а десь – хоч вішайся. У таких випадках донька Свєти Таня каже: « Іспит завалила, стипендії, як вух своїх не бачити, а там дивись з універу попруть, все, збираю речі, заселяюсь у монастир. Де найближчий? Бажано чоловічий» У моєму випадку - краще вже жіночий.
Раніше у мене все по бізнесу було шоколадним: тендери мої, об’єкти здавалися в строк, інвестори не діставали дурними питаннями. Бо я проводив увесь свій час – на фірмі, фактично там жив. Тому в особистому житті (для рівноваги) було глухо, як у танку. Такому іржавому, у болоті затопленому з часів другої світової. Тепер все змінилося до навпаки. У мене є прекрасна дружина. Вона не схожа на Лілю, інша, але воно й краще. Якби Свєта була схожа на Лілю, я б в ній любив саме Лілю. Ми вже офіційно одружені, готуємося до святкування грандіозного весілля з купою родичів, тамадою, ансамблем і дурнуватими конкурсами у заміському ресторані. Програму придумували Ніна з Танею, тому уявляю, що то буде за реаліті-шоу. Ніна не перший рік квести розробляє, з досвідом. Тетяна теж дівка креативна з великою фантазією. Показ мод гарантовано буде, і до ворожки не ходи, бо пів базару шмоття скупили й щодня міряють, рядяться. Я їм якось не втерпів, сказав:
— Дівчата, то наречена спочатку в білому весільному довгому, а на вечір у святкове перевдягається. Ви –дружки, маєте бути у однакових сукнях і десь там губитися на задньому фоні.
На мене вирячилися дві пари гарних оченят: Нінині карі й Тетянині зеленкувато-болотні. Вивчали хвилину, як доісторичну вимерлу рептилію, яка незрозуміло як опинилася у ХХІ столітті. Усі бачать, що вона ні до села, ні до міста, тільки сама рептилія (тобто я) думає, що найрозумніша.
— Тато, де ти такий древній забобон відкопав? Усе буде в традиціях українського народного весілля. Хочеш колориту? Мовчи й чекай свята! МИ займаємось його організацією, - навмисне наголос на «ми». Це моя дитина так ввічливо мене далеко послала. Дожився!
— Ти ще у «Чотири весілля» зареєструйся,- сказав і злякався, а що, як прислухаються до спонтанної необдуманої поради?
— Ні, ми в такому серпентарії не виживемо, - дякувати Богу, не на всі авантюри згодні. - Ганьбитися через якусь путівку до шарового санаторію
— нєтушки! Не будемо псувати подарунок дяді Роми, ага?
Подарунок Ромки – це чергова скринька Пандори, як з тою машиною для Нінки. Начебто й дорогий та привабливий, начебто й подобається, але стільки «але», що якби не було, то мали б менше геморою. Короче, він нас з Свєтою в Китай відправити хоче. Тибет. Монастирі. Святі місця й бла…бла…бла… Свєта аж цвіте, я – в черговій задумі. По-перше, чого так далеко? В Україні повно гарних місць. По-друге, навіщо монастирі? Я б на пляжику десь пузо погрів, пивка, винця посьорбав. Нє, треба, щоб я вздовж стіни їхньої Великої полазив, типу очистився й тоді мої чакри стануть вільними, аура світлою, а організм накопичить космічної енергії. Таке саме відбудеться і з Свєтою. І тоді почнеться наш новий етап у житті. А якщо зайнятися коханням на якійсь там горі, то дитина майже свята народиться… На горі? Мене теж перекосило, коли Ромич видав таку інформацію.
— Там все продумано. Давно стоїть готель. Купка будиночків. Ліжка зручні, шторки закриваються, шумоізоляція прекрасна. Цивілізовано, охолонь,- ну хоч з цим заспокоїв і то легше.
— А як я фірму на два тижні лишу, га? – реально я її ніколи не лишав за останні… десять років. Це ж як дитина… Стояти, фірма фірмою, а дитина? - за фірмою Руслік міг би приглянути, хитрий жук, але Ніна? Таня? Ми їх лишили на два дні – і що? Ледве не поцупили. Якраз і поцупили. - Ром, ідея класна, але ти ж сам бачиш…. Ніяк…
— Я про це також думав, - о-о-о-о, вже носа чухає, значить реально думав. – Скажем так, маман деякий час побуде у них гувернанткою. Знаєш, ото, як у давні часи до леді приставляли компаньйонок, - ти диви, здатен генерувати ідеї, варить голова, не висохло там ще.
— А конфлікт поколінь? Вона їх витримає? Дві, на всяк випадок, дівулі? – ой, як я боявся, що не впорається Лідія Миколаївна.
— Головне, щоб вони її витримали. Знаючи свою маму, можу тільки поспівчувати дівчатам. Повір, у них не буде вільного часу на дурощі. Я з мамою поговорив. Вона вже план на ці два тижні розписала. Окультурить баришень, перетворить на витончених дам з вищого світу. У неї там розклад на музеї й театри доволі насичений. Особливо язикатій Тані не завадить,- і все ж я не був певен, що це спрацює.
— А якщо не вживуться? Ніна твою маму знає, а от Таня… - гриз мене черв’як сумніву, дівка з характером, і Лідія Миколаївна, як граната без чеки часом буває. Зчепляться такі дві на ґрунті чогось доволі дріб’язкового – весь світ не знатиме, звідки третя світова взялася.
— А я на фіг? Я придивлюсь за мамою, - викрутився, жучара.
Поки дівчата тягали Свєту по базарам і магазинам, шукали достойну весільну сукню, я вирішив попросити зняти весілля знайомого –режисера. А то понапиваємось – і нічорта не пам’ятатимемо. А так хоч можна буде потім по трезвячку переглянути, згадати, розібратися, поржать. Свєта була проти пишного весілля, але у нас же демократія: троє ( я, Ніна і Таня) проти неї однієї дуже скромної- не поперло! А конфліктувати Свєта (ото вже щастя!) не вміє. Чи не хоче, що в принципі дає однаковий результат. Мир, лад, і наше зверху) З цією жінкою мені спокійно й затишно, вона така мила й домашня, що я сам собі заздрю щодня. Вона навіть не проти народити наше спільне дитя. А що, на всяк випадок, коли батьки (особливо батько) у солідному віці, то діти народжуються розумні. Вона навіть так, як і я, хоче синочка. Це вже як Богу буде зручно, тут наш принцип демократії з голосуванням не попре. Але пацана хотілося б страшенно. Просто доньки у нас уже є, дві няньки, на всяк випадок, тому я впевнений переживемо плачевно-памперсний період. А що, у сорок у Європі жінки тільки перших намислюють народжувати.
#2348 в Любовні романи
#1154 в Сучасний любовний роман
#145 в Різне
#103 в Гумор
він і вона, різниця у віці_заборонені почуття, хрещений тато
Відредаговано: 25.02.2024