Ми сіли в машину, Мирослав завів її та виїхав на проспект. На світлофорі він занепокоєно поглянув на мене:
-Ти як?
-Нормально, жити буду, - я повернулся до Мира.
Він ретельно вглядувався в мене, впевнюючись, що я не брешу.
-Ти жартуєш жартами мого батька, - хмикнув Мир та рушив вперед, доки нам не почали сигналити інші водії.
Я подивилася на Мира зсунувши брови в очікуванні пояснення.
-Він так завжди всім відповідає, коли в нього питають, як справи. Лікарський чорний гумор.
Я побувала нижню губу й задумливо відповіла:
-Знаєш, насправді, я тобі заздрю. Мати, яка тебе обожнює. А твій батько. Не дивлячись на його надмірний прояв своєї любові, він же правда переживає, щоб його син був щасливий. Повір краще так, аніж зовсім без батька. Навіть історія з твоїм продовженням лікарської династії. Думаю, він просто хотів, щоб ти мав гідну професію і міг себе забезпечити.
-В нашій країні лікарі отримують не так вже багато, - фиркнув Мирослав.
-Вибач, не моя справа, рахувати чужі достатки. Але, судячи по квартирі батьків та їх рівню життя, з грошами у них все нормально.
-Це тому що він працює ще й в приватній клініці.
-Як каже бабуся: "Хороші вчителя та лікарі завжди будуть користуватися попитом". Забула кухарів додати.
-У наших родин просто комічний зв'язок, - пирснув Мир. - Батько теж каже щось по типу: "Народжуватися, їсти та хворіти люди будуть завжди".
Я хихітнула, а потім придивилася до місцини, по якій ми їхали:
-А куди ми їдемо?
-До мене додому, але спочатку в супермаркет. Вишукану вечерю я тобі не обіцяю, але приємніший за день вечір буде.
-Ммм, приваблива пропозиція. Мабуть, я погоджуся, - я грайливо посміхнулася.
Мирослав спокусливо промовив:
-В тебе не було інших варіантів. Бо я і вечір - це ідеальні супутники твого прекрасного настрою.
-Який ти самовпевнений!
-Це не самовпевненість, я просто ввімкну свою космічну неперевешеність в ти сама все побачиш.
Я жартівливо ляснула Мира по плечу і ми вдвох захихотіли.
-Гаразд, вмовив. Зроби цей вечір надзвичайним!
-Крихітко, зі мною кожен вечір надзвичайний, а які ночі… - Мир пустотливо засмикав бровами.
А я кокетливо засміялася.
Схоже, ми підходимо один одному, як частини пазлу, як закладинка та книга, як картата сорочка та джинси Levi's, як горнятко кави та дощовий ранок.
Ідеальне співпадіння! І я рада, що ми чесні один перед одним. Брехня може розтрощити будь-які стосунки, вбити найщиріше кохання. Я це знаю.
Дорогою ми заїхали в супермаркет. Я котила тележку, а Мирослав з самим серйозним виглядом обирав продукти.
З магазину ми виходили з пакунками майже, як сімейна пара.
Окрім основної їжі ми взяли ще морозива та смачнючих тістечок. Мирослав теж виявився поціновувачем солоденького.
На кухні Мир прийнявся командувати:
-Я - шеф-кухар, а ти су-шеф, - промовив він з самим серйозним виглядом, але в очах стрибали бісенята.
Я з таким же серйозним виглядом відповіла:
-Все зрозуміло, шеф! Що робити?
Мирослав-шеф видав мені фартух з яскравими соняшниками, сам надів з курчатами.
Я захихотіла:
-Я думала фартухи тільки моя бабуся носить, а ні, ще Демченко.
-Смійся-смійся! Зараз ще ковпак дам тобі кухарський.
-А тобі личить цей милий фартух з курчатами, - я продовжувала веселитися.
-Су-шеф, розмовчики зупинили! -Демченко простягнув мені великий пакет з овочами. - почистити, помити, нарізати. Задача розуміла? Так? Тоді приступай.
А сам взявся за брудну роботу - чистити рибину.
Я продовжила дивуватися вмінням Мирослава. Шеф-кухар збирався запікати сьомгу з картоплею та грибами.
А мені довірили нарізати овочевий салат.
Це було для мене незвично. Ось так, по-домашньому, вдвох готувати. Перекидатися жартами та грайливо жартівливо штовхати один одного, обмінюватися миттєвими поцілуночками.
Від цієї милоти в мене сльози на очі наверталися. Це ідеальний вечір! Саме найкраще побачення за всі, що в мене були.
Здається слово "ідеальний" - це мій must have відносно усього, що стосується Мирослава.
Поки готувалася в духовій шафі риба, ми сервірували стіл. Точніше я сиділа та пила смачне вино, а Демченко хазяйнував:
пересунув обідній стіл до вікна, поставив стільці один навпроти одного, постелив скатертину з серветками, розставив посуд і в центрі розмістив дві великі свічки.
А Демченко виявляється романтик. Спробуй в моїй квартирі хоч одну декоративну свічку знайти.
Це була… Так-так, ви вгадали, ідеальна вечеря!
Смачна їжа, делікатне вино, найкращий в світі хлопець, від якого я втрачаю дах на голові.
Мир ніжно дивиться на мене, робить ковток з келиху і крапля залишається на його губі. Я дивлюся на цю краплю і мені хочеться її негайно спробувати. Мир помічає мій гарячий погляд та спокусливо мені посміхається.
Я відводжу погляд та відчуваю, що моє лице горить вогнем. Мирослав простягає руку та проводить мені по нижній губі, я дивлюся на нього:
-В тебе там крихта була, - чомусь пошепки промовляє Мир.
-Дякую, - тихо відповідаю я.
Між нами мов наелектризоване поле. І найменший рух може спричинити вибух. Ми непорушно сидимо і мовчки розглядаємо один одного.
Нашу атмосферу, повну чуттєвого потягу, розбиває різкий звук за вікном. Спрацювала сигналізація авто. Ми вдвох с жалем скидаємо з себе солодку пелену емоцій та продовжуємо вечерю.
Дивовижна мить пройшла.
-Дякую за смачну вечерю. Риба була неперевершена! - щиро сказала я.
-Я рад, що тобі сподобалось, - задоволено промовив Мирослав. - Тобі ж справді сподобалось?
-Ти ще питаєш? Це була найсмачніша риба у моєму житті, - я вирішила трохи потішити Демченкове самолюбство. - Я навіть уявити не могла, що в тебе такий талант до приготування.
#10208 в Любовні романи
#4054 в Сучасний любовний роман
#2833 в Молодіжна проза
Відредаговано: 09.06.2020