Ліля
— Лілю, поцілуй мене, — просить, відставляючи останню чашечку. А я дивлячись на неї, згадую джем на своїх вустах.
— Я так не можу, — сором'язливо опускаю очі.
— А як можеш? — Не здається Кирило.
Він взагалі ніколи легко не здається. Але усвідомлюю це так чітко лише зараз.
— У щічку можу, — посміхаюсь до хлопця.
— Згода, давай у щічку, — і підставляє одну до мене.
Але щойно я наближаюся до його обличчя, як зустрічаюсь вже з губами.
— Так Нечесно, — роблю я ображений вигляд, а саму так і тягне засміятися. Підловив.
— Чесно-чесно, — заперечує хитрун. — А тепер ще раз, крихітко. В губи, — уточнює.
Я мало не відкриваю рот від здивування і такого нечуваного з боку хлопця нахабства.
— Обіцяю не відповідати на твій поцілунок.
Швиденько торкаюсь Кирилових губ. І Розумію, що мені навіть починає подобатися ця його наполегливість.
Може він таки здатен вигнати з моїх думок Ярослава, який вперто не хоче мене залишити у спокої????
Мені з Кирилом, як і раніше, спокійно та комфортно. А він, здається, стає значно щасливішим від кожного такого міні поцілунку.
— А тепер ще раз, — заохочує хлопець.
І я виконую його прохання.
— І ще.. яка чудова слухняна дівчинка, — жартує він.
І ми обоє сміємося.
— Ну що? Вже не так лячно? — запитує, ніжно обіймаючи мене за талію.
— Не боюся вже, поки ти не кусаєшся, — підтверджую і ховаю обличчя в нього на грудях.
— Ну, нарешті ми перетнули цю межу, — знов жартує Кирило, — вже не сумніваєшся, що ти - моя дівчина, Лілю?
Я тільки мовчки киваю і міцніше притискаюся до нього.
— Сніговика ліпити йдемо? — питаю трохи згодом.
— Для тебе не тільки сніговика, а хоч цілий палац, принцесо! Тільки якщо ти зігріватимеш мене в ньому своїми поцілунками.
#584 в Сучасна проза
#429 в Молодіжна проза
щирі почуття та відверті емоції, людяність та підтримка, навчитись жити після втрати
Відредаговано: 20.04.2023