– А я ще раз повторюю – робіть, як я кажу, – Магда сердито вперла руки в боки та насупилася на двох молодих чаклунів, один з яких був її молодшим братом.
– Це ж храм Морени, – сказав Влас, схиляючи голову. – Як тут можна робити вікна?
Магда відчула, що її руки починають стискатися у кулаки, але потім кілька разів вдихнула і спокійно відповіла.
– Як було б чудово, якби хоч хтось мене слухав. Це притулок і школа при храмі Морени. Тут мають бути вікна. А ще – ліжка, столи, дошки й стільці. І багато вікон.
Вона озирнулася кімнатою, що мала з прибудови до велетенського Деянового маєтку стати школою. Не Деянового, – виправила вона себе подумки, – їхнього маєтку.
Приміщення було просторе і майже ідеальне, за винятком однієї деталі – повної відсутності вікон і даху. І якщо з останнім чаклуни й будівельники вже впоралися, за вікна Магді чомусь доводилося боротися.
Вона кинула на Власа і його друга з академії останній пильний погляд, що обіцяв наслідки у випадку невиконання завдання, й бадьоро покрокувала до виходу. Завдань при храмі було більше, ніж вона могла уявити – і ось пройшов рік, а будівництво тільки добігало кінця.
Вона самотужки обрала місцину для храму, сама організувала усе для його відбудови, але школа… це було занадто. Тепер вона розуміла, чому Деян жалівся їй тоді – ще так давно – завдань було більше, ніж могла виконати одна людина. І нічого не могло пройти без її участі – від підписання документів до вибору кольору фарби.
І Магда відчувала, що це її починає дратувати.
Дорогою до Деянового кабінету вона поговорила з кількома жінками, перетнулася з будівельниками й застрягла ще на пів години, й тільки тоді нарешті причинила за собою дубові двері й сперлася на них.
Деян підняв на неї очі й відразу ж відклав убік папери, над якими сидів до того.
– Втекла до мене? – запитав він з насмішкою й подзвонив у дзвоника. Магда впала йому на коліна та склала голову Деяну на плече.
– Так, – зізналася вона, зовсім не відчуваючи провини. – Чесно, вже навіть бали не здаються такою жахливою перспективою. До того ж стає і справді холодно.
Деян погладив її плече, і пані Ятка принесла чай, залишивши тацю на столі. Кімнатою поповзли пахощі трав, які сама Магда збирала ще влітку. У Гензі вони були інакші, ніж вона звикла – але від того ще цікавіші.
– Тоді, можливо, час поїхати на відпочинок. Поживемо у міському домі у Воль-Мунаті, а Лукію залишимо на господарстві. Зрештою, їй вже сімнадцять.
Магда розсміялася.
– Ну, вона відпочивала під час своїх подорожей. Але ти не думаєш, що вона захоче приєднатися на зимовий сезон?
Деян, не припиняючи обіймати її однією рукою, іншою розлив чай у два глиняні горнятка. Він передав одне Магді, а потім похитав головою.
– Вона писала, що провела місяць на балах в Алії, а потім ще кілька тижнів – на дворянських прийомах Керна. Думаю, після знайомства ще й з сентрійською знаттю вона нескоро захоче повертатися у будь-яку бальну залу.
– Що ж, нам на краще.
Магда позіхнула й визирнула у вікно. Над зазвичай ясною Гензою починали збиратися хмари, але не дощові – сірі й такі, що віщували перший зимовий сніг. Рівно рік тому вона тільки прибула до Воль-Мунату – із видінням у голові, яке тоді було справжнім прокляттям.
А тепер вона планувала туди повернутися – зі своїм чоловіком, але водночас вільніша, ніж коли-небудь раніше у всьому своєму житті.
– Думаєш, нам потрібно збиратися вже цього вечора? – запитала вона весело, зазираючи у Деянове око. Він повернув до неї голову:
– Невже ти так сильно не хочеш бачитися з кандидатами на посаду вчителів? – запитав він, і Магда одразу ж скривилася.
– Я довірила це Власові, раз він вже вирішив вкласти у школу купу грошей. Нехай візьме на себе трошки відповідальності – йому не завадить. А ось нам з тобою не завадить відпочинок. До того ж…
Вона накрутила на палець пасмо Деянового довгого волосся.
– Що?
– Ми могли б встигнути на перший бал сезону – той, на якому ми зустрілися.
Посмішка Деяна стала м’якшою.
– Та ще зустріч була.
– Найкраща, – відізвалася Магда.
Деян різко піднявся з крісла, все ще тримаючи відьму в обіймах, і Магда вхопилася йому за шию. Чоловік зробив кілька стрімких кроків до дверей, але потім різко зупинився.
– А твоя відьомська практика? Ти можеш ось так все покинути на місяць?
Магда відмахнулася.
– Без проблем. Допомагати людям – це весело, але і від цього потрібна перерва… – Магда подумала про будиночок у центрі Гензи, куди щодня приходили місцеві, аби просити відьомських чарів і зіль, і задумливо додала: – До того ж там все ще буде Ритка.
Деян посміхнувся, але трохи недовірливо.
– Ти справді хочеш залишити свою справу на десятирічну?
#185 в Фентезі
#760 в Любовні романи
#183 в Любовне фентезі
відьма, прокляття вимушеного шлюбу, протистояння характерів і пристрасть
Відредаговано: 20.07.2024