Прямо перед усіма людьми, що сиділи у залі. Прямо перед Деяном.
Магда повільно підвелася на лікті, а потім з важкістю сперлася на долоні. Кожен поріз і синець, про який вона вже встигла забути, поки говорила з Літом, тепер відзивався на її рухи, та й то не у приємний спосіб.
Магда відчула, як легкий вітерець через прочинені двері сколихнув тканину її сукні, ще де-не-де вологу від крові, і здригнулася. А потім здригнулася ще раз – від розуміння, в якій ситуацій вона опинилася.
– Я протестую, – сказала вона ще з колін, не відриваючи очей від Деяна, який повернувся до неї миттєво, як тільки зачув шум. Його очі розширилися і наповнилися полегшенням, а потім злістю, а потім страхом – але Магда не відривала від нього свого погляду. – Я маю заперечення проти цього шлюбу.
Хтось збоку кахикнув – служитель храму, який дивився на Магду розширеними очима та повільно закрив книгу, що тримав у руках.
– Підведись, дитя. І говори, – сказав він наче й сухо, але у його голосі вона почула щось, що нагадувало теплоту. Та в неї не було часу розбиратися в інтонаціях служителя: вона саме змогла встати на ноги й, похитуючись, зробити крок вперед, назустріч Деяну.
Той не став відступати, але Магда помітила його порив кинутися до неї, підхопити у свої руки – порив, який він зупинив майже відразу. Перший крок дався їй легко – наче її стопи ледь торкалися землі, наче вона стала легшою від найменшої хмаринки.
Бо в ній вже не було дару.
Всередині вона вже теж була пуста, як хмара, яка віддала увесь дощ.
– Цей шлюб потрібно зупинити, – сказала Магда, відчуваючи, що її голос трохи дрижить. – Бо він відбувається не з доброї волі, а з примусу. І… Літ мені свідком, більше немає причини коритися цьому примусу.
Вона подивилася на Деяна так, наче хотіла зазирнути йому в душу і переповісти усе, що з нею сталося, одним тільки поглядом. Він не мав би зрозуміти – хто б міг? – але чомусь в його очах з’явилася іскра надії. І розуміння.
Він по-новому окинув поглядом темну кров на її сукні й порізи на долонях. Зробив маленький крок вперед, але Магда зупинила його піднятою рукою.
– А ще цей шлюб не може відбутися, бо жінка, яка називає себе твоєю нареченою, – Магда вже навіть не могла вдавати, що говорить до жерця, а не до Деяна, – збирається тебе вбити. А я цього не допущу.
Деянова щелепа стиснулася, і він зробив ще один крок до Магди. Їх розділяло тільки трохи повітря між ними і якісь два кроки, які жоден з них ще не робив. Магда хотіла, але ще мала, що сказати.
– А ще… цей шлюб не може відбутися, бо ти її не любиш, – прошепотіла Магда. Вона не могла прочитати виразу жовтих Деянових очей, тому продовжила говорити. – І навіть… навіть якщо ти не захочеш бути зі мною – не після того, що я зробила – ти заслуговуєш знайти щастя. Справжнє кохання – від когось, хто буде тебе гідний. Хто буде завжди на твоєму боці.
Вони зробили крок назустріч один одному одночасно – і майже зіштовхнулися носами. Магда відчула, що її руки торкнулася Деянова долоня – гаряча й міцна.
– Мені не потрібно шукати кохання. Не тоді, коли я його вже знайшов, – губи чоловіка вигнулися у посмішці. – Не тоді, коли в мене є ти.
А тоді він торкнувся іншою долонею її щоки, обпікаючи її холодом срібного персня, і нахилився до її губ–
А потім пляма білого за Деяном, яку Магда бачила тільки розмито і на яку зовсім не зважала, почала рухатися. Дуже швидко – і відьма зрозуміла небезпеку вже надто пізно, коли нічого не могла б вдіяти. Вона побачила сталь кинджала тільки відблиском, коротким сплеском жовтогарячого.
А потім вона почула крик, який точно належав не їй, і напечену Деяна збила з ніг тендітна фігура у траурно-чорній сукні. З подивом Магда впізнала у ній Лукію, що більш спритним, ніж вона могла б від неї очікувати, жестом вихопила кинджал з чужої руки й відкинула його геть.
Після цього вона вдарила – не дуже сильно, але прицільно. Тіло у хмарах білого обм’якло і застигло на підлозі, а сама Магда почула сміх. Їй знадобилося кілька митей, аби зрозуміти, що сміялася вона сама – істерично і зі сльозами, що почали виступати на очах.
Деянова рука все ще стискала її долоню, а інша – гладила щоку, але в наступну мить чоловік притиснув її до себе – в обіймах сильніших, ніж Магда могла очікувати. Вона тільки вражено видихнула перед тим, як ввіткнутися носом у відпрасовану тканину чужого каптану і тоді її стопи відірвалися від землі.
– Я кохаю тебе, Магдо Серпик. І ніщо не зможе цього змінити – навіть доля.
Магда відчувала, що в неї починає крутитися голова – від несподіваного щастя, що звалилося на голову, від того, що Деян був так близько, від того, на який фарс перетворилося дійство, яке мало бути Деяновим весіллям.
– Доля на нашому боці, – тільки й сказала вона. А потім, після хвилини мовчання, додала: – Одружися зі мною, Деяне.
Він опустив її на землю і відступив на малесенький крок назад.
– Тепер я тебе прошу. Більше ніяких таємниць і знаків. Я щиро, щиро тебе люблю–
Магда подивилася на нього майже з відчаєм – їй так потрібно було знати, що Деян зрозумів, що він дійсно знав, що все серйозно, насправжки. Що вона була щирою з ним завжди – просто тоді не могла залишитися.
#185 в Фентезі
#760 в Любовні романи
#183 в Любовне фентезі
відьма, прокляття вимушеного шлюбу, протистояння характерів і пристрасть
Відредаговано: 20.07.2024