Магда відчула точну мить, коли її коліна торкнулися брудної підлоги хатини, хоч її зір вже не був таким чітким, як мить раніше. Голову роздирали видіння, які лилися з кожного куточка свідомості – ось тільки цього разу вона вирішила не дивитися.
Це було складно – значно складніше, ніж вона могла коли-небудь уявити; але водночас так добре. Нарешті обирала вона – вона сама знала, яке її майбутнє, і навіть якщо провидіння мало щось проти, Магда не збиралася цьому коритися. Зрештою, не було ніякого передбачення, якщо вона його не бачила.
Відривки майбутнього – далекого і близького, відомого й невідомого – пролітали прямо перед її міцно заплющеними повіками. Магда стиснула голову обома руками, випускаючи з пальців скельце. Вона вже не почула, як воно торкнулося землі – у вухах залишився тільки свист майбутнього, яке вона планувала змінити.
Магда не знала, скільки вона стояла на колінах; час припинив існування і знову не мав жодного значення. Кілька разів їй здавалося, що вона чула сміх, але не була впевнена, чи то їй не примарилося. Хто б сміявся з неї тут – всередині її власної голови?
…але біле ніщо наступало, і вона не знала, чи зможе опиратися натиску. Провидіння – те, яке раніше наповнювало її такою незвіданою, могутньою силою – почало обертатися проти неї ж самої. Ця міць була нездоланна, не для простої відьми, яка називала себе пророчицею принаймні половину життя.
І зрештою її захист впав, і Магда навіть не змогла відчути смутку, бо всередині не залишилося сил навіть на нього. Вона… програла. Ось так просто і швидко – і навіть не видовищно.
Магда стояла серед туману, як це зазвичай і бувало на початку видіння. Але тепер не скидалося на те, що він збирався розвіюватися; він тільки клубочився і ширився в боки, а ще в глибину, й наче насувався всередину її голови.
Вона була б і рада тікати, ось тільки не знала, куди саме. Жоден напрям не здавався певним, тож вона залишилася стояти, а з її пальців повільно скочувалася кров. Вона чомусь не зникла у цьому витворові Магдиної уяви, а тільки наче стала червонішою та яскравішою.
Крап-крап. Крап-крап.
Куди ті краплі летіли в тумані? З білого марева диму нарешті почала виокремлюватися фігура – темна, висока і точно нелюдська. Магда не знала, що саме у ній видавало цю неземність, надземність, але це щось вона чітко бачила й відчувала нутром.
І це чуття також наказувало Магді бігти якомога далі, і до того ж якомога швидше. Ще кілька днів тому вона б скорилася, але зараз… Зараз вона жадала відповідей, а ще в неї закінчувався час – тож вона не мала, куди тікати.
– Хто ти? – з викликом запитала вона. Поки кров хранителя Женіна ще текла гаряча по її пальцях, Магда ще не відчувала ані страху, ані жаху перед тим, що скоїла – як і перед тим, що очікувало на неї далі.
Клац-клац-клац. Звук чужого язика проскочив між кубельцями туману і вдарив Магді прямо у п’ятки, тож вона ледь похитнулася. Постать наближалася, але Магда пересилювала себе і не відступала, пальцями ніг зчіпляючись з порожнечею.
– Ти не хочеш тікати? – ледь зацікавлено і зовсім не здивовано запитав голос з туману. Він був молодий, і Магда б навіть наважилася сказати – юний, але було в ньому щось, що викликало страх, заціпеніння в руках і тілі й лоскіт у носі, наче повітря враз наповнилося запахом спецій.
Якби Магда вірила у давні легенди й казки, то тут би вирішила, що перед нею стоїть Літ, дух Хаосу. Ось тільки вона була мудріша за це; боги не говорили зі смертними.
– Боги можуть робити все, що їм заманеться, знаєш? – голос став ще ближчим, але Магда все ще не могла побачити його власника, тільки туманну і нечітку фігуру. – А я до того ж не бог, а тільки скромний дух. А втім, я зазвичай якраз і роблю все, що мені заманеться.
Ось тепер Магда й справді заціпеніла. Колись вона попереджала одну дівчину, що передчасна зустріч з Мореною – це найгірше, що може з нею трапитися. Але так вона говорила тільки тому, що не враховувала Літа, бо той був невловний, як дим і вода.
– Чого ти хочеш? – запитала Магда, намагаючись підтримувати браваду в голосі. Ось тільки він дрижав, а кров на пальцях почала застигати липкими патьоками.
– О, зовсім небагато. Тільки б забрати те, що по праву моє.
Літ виникнув перед нею так різко, що Магда й не помітила цієї миті. Ось вона стояла одна і дивилася в туман, а ось поряд з нею вже з’явився неймовірної краси парубок, одягнений, на диво, за алійською останньою модою.
– Ну не голим же мені ходити? – запитав він із напівусміхом, піднімаючи одну брову. Магда відвернула лице, не знаючи, як на це відповідати.
Вона скоса подивилася на духа, намагаючись знайти у ньому щось дивне, божественне, лячне – але за винятком цього чарівного голосу, виглядав Літ цілком звичайно.
– В мене немає нічого твого, – сказала Магда, щойно сенс попередніх духових слів до неї дійшов. Ось чого вона справді наполегливо уникала – так це божественних речей у своєму арсеналі, і неважливо, чи то були дари тріади, чи двійки забутих богів.
Літ криво усміхнувся.
– Помиляєшся. Але не хвилюйся – ви, смертні, постійно це робите.
Магда навіть не стала на це відповідати – та й, відверто кажучи, зовсім не розуміла, що могла б сказати. А протистояти богам зазвичай було зовсім непросто.
#185 в Фентезі
#760 в Любовні романи
#183 в Любовне фентезі
відьма, прокляття вимушеного шлюбу, протистояння характерів і пристрасть
Відредаговано: 20.07.2024