Я прокинулася від того, що мене шкрябали по п’яті. Розплющивши очі, побачила Барсика, який піднявши ковдру, грався з моєю ногою. Відчувши на собі мій погляд, котик замавкав, плигнув мені на живіт, потоптапся і влігся. Я почухала пустуна за вушком.
- От “чудово”! Розбудив! Добре хоч, що вчора тебе покупала. І взагалі, Барсику, в тебе повна відсутність виховання - по тумбочках стрибаєш, в ліжко лізеш до малознайомих жінок. І кого це ти мені нагадуєш?
Котик почав муркотіти, з усім погоджуючись.
- Ех! Треба вставати!
Ранок провела в турботах. Погодувала котів, які за ніч встигли подружитися. Відвезла Матвійчика в садочок, а потім застрягла на кухні: зварила легкий суп-пюре на курячому бульйоні, напарила котлет і спекла сирну запіканку. Зібрала все це і поїхала годувати свого підопічного.
В коридорі лікарні мене перепинив лікар.
- Дівчино, ви ж до Тарновського?
- Так, - розгублено відповіла.
- Зайдіть до мене!
Я покірно прослідувала в ординаторську.
Лікар представився Миколою Віталійовичем і запропонував мені присісти. Він листав історію хвороби генерального, дивився знімки, потім цокнувши язиком, подивився з-під лоба на мене.
- Сьогодні вранці ваш Денис намагався встати без мого на те дозволу. Звісно в нього нічого не вийшло і він, м’яко кажучи, обурився. Медсестричка вколола йому заспокійливе. Розумієте, при його травмі утворилася пірамідна недостатність. Це і тремор рук, і хиткість при ходьбі, нервозність, слабкість, терпкість в м’язах, підвищений артеріальний тиск, і навіть може бути параліч декількох зон. Добре, що він хоч соображає та говорить.
- Він паралізований? - запитала я про перше, що прийшло в голову.
- На щастя ні, але того, що є - достатньо, щоб кілька місяців бути не в формі. На все треба час, довготривалий нагляд невролога і курси реабілітації. Та може статися “чудо” і процес одужання піде швидше.
- Я зроблю все, що від мене залежить, - пообіцяла, не роздумуючи.
Лікар з теплом і повагою в очах подивився на мене.
- Іншої відповіді я від вас і не очікував.
- Чому? - запитала і відчула, як румянець розливається на щоках.
- Повірте, за сорок років в медицині, я добре навчився розбиратися в людях. Зараз Денису головне не впасти в депресію. Можливо ви і станете для нього тим самим “чудом”.
Я зніяковіла і опустила очі на сумку з обідом. Лікар простежив за моїм поглядом.
- Смачна їжа ще ні одного чоловіка не залишила байдужим. Хм, інколи думаю, що в нас так мерзенно годують, щоб рідні проявляли як найбільше турботи, - сказав і сам посміхнувся зі свого жарту.
- Ну що ж, не смію більше вас затримувати, - продовжив лікар, - Якщо пацієнт не буде лізти поперед батька в пекло, завтра дозволю йому спробувати підвестися і зробити декілька кроків в ходунцях, а сьогодні можете його вивезти на вулицю в інвалідному візку. Попросите медсестру, щоб вам допомогла.
Я подякувала лікарю і пішла до Тарновського. Для годиться постукала і увійшла.
Денис Олегович лежав спиною до дверей і ніяк не відреагував на моє привітання. Ноутбук зі столиком були там, де я вчора їх поклала.
Я підійшла впритул до генерального і подивилася на обличчя. Довгі смолянисті вії тремтіли на щільно закритих очах. Так було у Матвійчика, коли він прикидався, що спить.
- Денисе Олеговичу, я бачу, що ви не спите. Повертайтеся, я принесла вам обід, - ласкаво почала вмовляти його.
- Не хочу, - буркнув генеральний.
- Через не хочу! Вам потрібні сили, щоб одужати.
- Я вже наївся ваших яблук, - продовжив буркотіти Тарновський.
- І що трапилося? Вчора вам все сподобалося.
- То було вчора, а сьогодні я мав ходити в клятий памперс, бо мені не дозволили піти в нормальний туалет, - обурювався чоловік, зариваючись обличчям в подушку.
Денис Олегович так нагадував маленького хлопчика, якого вмовили вперше піти до стоматолога, що я мимоволі тихенько розсміялася.
- Смішно їй! Йдіть геть!
Я поклала долоню на його плече і ніжно провела по спині, заспокоюючи.
- Це все природньо і нормально. Ваш організм працює, а незручності прийдеться трішки потерпіти. І у мене для вас є хороші новини.
Чоловік нарешті повернувся:
- Які? - насуплено запитав.
- Завтра ви почнете помаленьку ходити під наглядом лікаря, а щоб у вас все вийшло - треба поїсти!
Він якийсь час розмірковував, а потім погодився, наче зробив мені послугу:
- Добре, що ви там мені принесли?
Тарновський почав підтягуватися, щоб сісти зручніше. Я підкинула йому під спину ще одну подушку. Подумки зраділа, що вдалося вмовити цього буркутуна, і почала діставати з сумки обід.
Для початку перелила з банки в синову чашку-нерозливайку суп і подала Тарновському.
Він деякий час роздивлявся на ній дракончиків, а потім потягнув до рота, поглядаючи на котлети в лотку.
Я протягнула йому м’ясне. Вільною рукою він схопив котлету і їв, запиваючи супом.
- Бачите, дві руки у вас працюють, тож і ноги підуть. Лікар сказав, що паралічу у вас нема, просто слабкість, при гарному догляді ви одужаєте, але треба час і ваша витримка.
Тарновський продовжував жувати, знищуючи вже третю котлету. Вони хоч і маленькі, але переїдати не варто, тому я забрала лоток, накрила кришкою і заховала разом з іншою їжею до холодильника, який був в палаті.
- Досить, залишимо на вечерю.
Чоловік обурено спостерігав за моїми маніпуляціями, але зітхнувши, промовчав.
- Зараз поїдемо навулицю. Вам допомогти одягнутися?
- Як поїдемо? - здивувався генеральний.
- У візку.
- Нііі! - чоловік відкинувся на подушки і заплющив очі.
- Тааак! - повторила його інтонацію.
- Вам хтось казав, що ви нестерпні? - привідкривши одне око, запитав він.
- Хто б говорив! - відповіла, хитаючи головою, - Так допомогти одягнутися, чи санітарку покликати?
Відредаговано: 07.09.2024