В поліцію ми приїхали вже під кінець робочого дня. На дверях кабінету слідчого я нарешті прочитала його звання і прізвище: старший лейтенант Кізяк Микита Романович. Ми постукали і відразу увійшли. Поліцейський ледь встиг звернути пасьянс. Побачивши нас, він скривив невдоволено мармизу.
- Добрий день, шановний Микито Романовичу! - привіталися ми.
- Добрий день, - скупо відповів слідчий.
Інна Петрівна відразу пішла на абордаж:
- У нас є докази, що Софія Іскрицька не має відношення до нападу на мого племінника Дениса Тарновського.
Вона дістала з сумочки флешку і поклала на стіл перед слідчим.
Він подивився так, наче йому принесли котяче лайно і роздратовано відповів.
- Причетна ця панянка чи ні - не вам вирішувати! Це встановить слідство! - з пафосом промовив Микита Романович.
- Все таки я хочу, щоб ви переглянули, - наполягала директорка.
- Добре, буде час - перегляну, а тепер можете йти!
Слідчий забрав флешку і недбало кинув її у верхній ящик свого столу, показуючи, що розмова закінчена.
- Ви мене не почули, я хочу, щоб ви зараз переглянули записи з камер з квартири мого племінника! - з натиском проказала Інна Петрівна, починаючи втрачати терпіння.
- Записи з камер? Але спеціалісти перевірили там все. Вся інформація з комп’ютера Тарновського знищена.
- Це з домашнього, а з робочого ні, - втрутилася я в розмову.
- А звідки у вас доступ? - підозріло запитав слідчий, ковзаючи по нас поглядом.
Інна Петрівна дістала генеральну довіреність на управління компанією і передала Микиті Романовичу.
Він роздивлявся документ, наче дитина першу сторінку букваря.
- Як цікаво? - цокнувши язиком, пробурмотів слідчий, - Вам мабуть вигідно, що ваш племінник відійшов від справ? А ще було б вигідніше, якби він помер?
У Інни Петрівни від такого припущення брови поповзли вверх.
- Що?! Ви в своєму розумі? - обурено вигукнула директорка.
- Цілком у своєму - у вас є мотив! - зі зловтішною усмішкою промовив слідчий, махаючи довіреністю.Ну з мене досить!
Інна Петрівна дістала телефон і набрала номер зі списку контактів.
- Кумчику привіт! А ти на роботі? Вибач, не хотіла тебе турбувати, але тут така справа….
Вона швидко пояснила невідомому кумові ситуацію, а потім передала слухавку слідчому.
- З вами хочуть переговорити.
- А я не хочу! А вас я викликаю на допит на завтра о дев’ятій ранку.
Він взяв довіреність, зробив копію. Потім дістав якийсь бланк і почав писати.
- Куме, з тобою не хочуть розмовляти. Як звати? Кізяк Микита Романович. Угу. Саме так. Добре.
Директорка нажала відбій і сховала телефон в сумку. Так як слідчий не запропонував нам сісти, вона демонстративно піддвинула один зі стільців до столу Микити Романовича і сіла. Я наслідувала її прикладу.
Слідчий закінчив писати і передав папірець Інні Петрівні.
- Ось, чекаю на вас завтра, а зараз, будь ласка, покиньте мій кабінет.
- Ми нікуди не підемо, поки ви не переглянете записи, - рішуче мовила директорка.
- Ви відриваєте мене від важливих справ! - почав втрачати терпіння Микита Романович.
- То робіть свої справи, а ми почекаємо.
- Що ви почекаєте?
- Не що, а кого! Раз ви не реагуєте на моє прохання, то може прислухаєтеся до свого керівництва!
Слідчий хмикнув, відкинувся на спинку стільця, склав на грудях руки і криво посміхнувся.
- А мені начхати, кому там ви нажалілися! - карбуючи кожне слово, промовив Микита Романович.
В кабінет без стуку влетів дородний чоловік. Його обличчя багровіло від злості.
- Кізяк, ти що тут витворяєш! Чому мені телефонують з міністерства і просять розібратися! Хочеш, щоб я тебе звільнив з вовчим квитком! Не подобається робота в поліції? Шуруй в народне господарство! Про капітана можеш тепер і не мріяти! Що за докази тобі передали ці панянки?
- Пане полковнику! Василю Васильовичу - це непорозуміння! - почав мимрити слідчий, підвівшись з крісла і разом зіщулившись.
- Я, бляха, твою матір, вже тут тридцять років як Василь Васильович! - кричав начальник, бризкаючи слиною, - І просто Васьою на пенсії бути не збираюся! Або ти зараз виконуєш свою роботу, або пиши рапорт на звільнення! Твоя вагітна дружина дуже зрадіє! А цю справу я передам Ткаченку!
- Ні! Тільки не йому! - вигукнув слідчий, - Я все зроблю!
Микита Романович тремтячими руками дістав флешку і підключив до комп’ютера.
Він відкрив перший запис, коли Катя увійшла до квартири. Полковник почав вдивлятися в монітор.
- Ану-ну, крупним планом, ану приблизь! Твою ж матір! Це ж Маргарита Семченко. Попалася, профура! Ах ти ж! Кізяк, я тебе приб’ю! - гаркнув начальник відділку.
Він дістав телефон і подзвонив:
- Терміново бери Бабчука і Глушка і хутко в кабінет Кізяка. Тут у нас кіно цікаве з Маргошою. Так з тією самою, яку ти посадити ніяк не можеш!
Потім звернувся до нас:
- Вельми шановні пані, прошу, пересядьте під віконечко, будь ласка. Як щось нам буде не зрозуміло, ми у вас поцікавимося.
Прийшли співробітники, що їх викликав полковник і занурилися в монітор разом з Микитою Романовичем.
Після перегляду Василь Васильович звернувся до одного з них:
- Так, охоронця мені з-під землі дістати і привезти сюди. Дізнатися, де та посилка, що він мав доставити. Треба пробити номери телефонів на які дзвонила Марго. Тільки, який в неї номер. Що там у відео? Телефон потерпілого в ремонті? Але він якось з нею зв’язався, що вона прийшла?- Пані, не підкажете, як потерпілий міг подзвонити злочинниці, якщо в нього немає телефону?
- Може збрехав, що нема? - зауважив наш слідчий.
- Може через месенджер, який крім телефону часто встановлюють на комп’ютер? Може на робочому комп’ютері є щось? - промовила я.
- Треба перевірити! Так, Кізяк і Самійло! Їдете з панянками до потерпілого в офіс. Глушко, на тобі всі камери біля будинку Тарновського! Може,де Марго засвітиться. Бабчук! Бери підмогу і дуйте по охоронця. Чекаю вас всіх тут з результатами!
Відредаговано: 07.09.2024