Відчиняючи в четвер двері приймальної, я переймалася питанням, що ж мене чекає сьогодні? Вчора генеральному було явно не до мене, але за ніч він все обдумає і мені явно влетить за каблучку з діамантом. Я, мов на голках, чекала на прихід Тарновського, та він не з’явився ні вранці, ні в обід, ні ввечері.
Більшу частину дня я провела у Інни Петрівні, обговорюючи з маркетологами можливості захоплення як найбільшого сегменту ринку. Річ була не тільки в тому, щоб програмісти подавали ідеї, а і в тому, щоб маркетологи, вивчаючи попит, створювали запити на розробку різного програмного забезпечення. Ми досиділися до необхідності розширити штат співробітників. Інна Петрівна обіцяла переговорити з генеральним з цього приводу.
Я поверталася до свого кабінету задоволена, але і морально втомлена.
Нових сповіщень в чаті не було. Лорд тіней, мабуть, образився через ігнор, а Сергій вирішив не тиснути. От і добре!
Хотілося додому, обійняти сина і після смачної вечері заснути з ним на м’якому диванчику.
Вийшовши на парковку, я сіла в позашляховик і рушила в бік свого дому. По дорозі заскочила в супермаркет купити для себе піцу. Натомість, викотила повен кошик продуктів. Скільки зарікалася не заходити на голодний шлунок до продуктових магазинів, але постійно це роблю.
Я добралася до квартири з торбами і думкою про відпочинок. Відчинила двері і на зустріч мені вилетів Матвійко з радісним вигуком:
- Мамуся прийшла! Мамусічка, я сумував!
А за сином вибігло… руде кошеня.
- Привіт, моє сонечко! А це що таке? - занепокоєно запитала, тицьнувши пальцем в кота.
Я мимоволі вже почала уявляти всі проблеми пов’язані з твариною.
- Це Мусік! Хтось подзвонив нам у двері, я питав “Хто?” Не відповідали. Я відчинив, а там кошеня нявкає, я його пожалів і забрав до нас жити.
- О, тільки цього нам не вистачало! Матвію, подивись на нього, воно ж, мабуть, хворе!
- Так давай полікуємо! - вигукнув мій хлопчик і заходився одягати кросівки.
- Куди це ти збираєшся?
- Як куди? В котячу лікарню!
Я не любила котів та і собак теж. Може тому, що мені не дозволяли в дитинстві їх мати. При погляді на цього Мусіка мене перетіпало, але так не хотілося травмувати дитину… як колись мене.
Поставила пакети з покупками на підлогу, швидко розібрала те, що псується, і поклала в холодильник. Матвій тим часом вже стояв біля дверей з кошеням в руках і чекав.
Зітхнувши, забрала дитину, його хвостатого друга і повезла у ветеринарну клініку. Там виявилося, що це не Мусік, а Муся, ще і метиска шотландської віслоухої. Кошеня цілком здорове, навіть бліх не було. Підозрюю, що хтось з сусідів підкинув не тільки нам такий подаруночок.
Кішці оформили ветпаспорт, зробили профілактичні процедури і відпустили.
В магазині при клініці купили Мусі придане: лоток, наповнювач, будиночок з усім, що може ощасливити будь-яку кішечку, харчування, тарілочки, ошийник, шампунь, іграшки. На моїй карточці суттєво поплили заощадження. “І де ця Муся взялася на мою голову!” - зітхнула про себе.
Та не це турбувало мене найбільше, а той факт, що Матвійко відчинив двері на незнайомий дзвінок. А якби там злодії були чи шахраї?
До Марії Павлівни сьогодні приїздила сестра з Запоріжжя, тож вона пішла на годину раніше, щоб зустріти її на вокзалі.
А Матвійчик мав посидіти тихенько і подивитися мультики.
“Треба шукати підміну, щоб не залишати дитину ні на хвилину саму! Приїду додому і цим займусь!” - подумала я.
Поки ми їздили в лікарню; облаштовували котячий куток; я телефонувала в агентства з підбору персоналу - то піца задубіла. Та ми і забули про неї, пока мій шлунок не почав сам себе їсти.
Швидко розігріла піцу в духовці, зробила легкий салат з овочів і кашу для Матвійка і, нарешті, з сином сіла їсти.
- Мамусю, я теж хочу піцу! - занив син.
- Тобі таку не можна, тут гриби, кукурудза, копчене м’ясо - буде животик боліти.
- А в тебе не буде? - не здавався Матвій.
- Ні, я вже доросла, а щоб було чесно, я тобі на вихідних спечу дитячу піцу з курочкою, помідорами і сиром, домовилися? - вирішила знайти компроміс, швидко доїдаючи останній шматок.
- Домовилися, - погодився синочок, важко зітхаючи.
Вечір і ніч пройшли спокійно. Муся швидко облюбувала свій будиночок, на лоток ходити її привчили бувші господарі, тож кошеня не завдавало клопоту.
Відредаговано: 07.09.2024