Я саме допивала каву, коли до приймальні зайшов разом з Аліночкою Тарновський. Вони мило про щось щебетали. Точніше щебетала секретарка, а генеральний у відповідь їй посміхався. Це добре, що у нього гарний настрій.
- Доброго ранку, - привітались вони майже одночасно.
- Доброго ранку, - відповіла і, не чекаючи більш слушної хвилини, додала:
- Денисе Олеговичу, мені потрібно з вами дещо обговорити.
- А ви часу дарма не втрачаєте, - зауважив генеральний, дивлячись на мене зверху вниз.
Він прочинив двері свого кабінету і запросив мене зайти, пропускаючи вперед.
Поки я озиралася по сторонах, відмічаючи стиль і вишуканість просторого офісу. Денис Олегович пройшов за свій стіл і включив комп'ютер.
- Ви так і будете стояти? Я ж не директор школи, а ви не учениця, що провинилася.
- Чому така асоціація? - відмерла я.
- Тому що ваш несмак просто вражає, вам ще окуляри з товстими лінзами і будете схожі на завучку моєї школи - маленьку жіночку невизначеного віку.
Я оглянула свій вільного крою сірий в дрібну полоску жакет і таку ж спідницю нижче колін, прості чорні туфлі з пряжками на низеньких підборах. "Несмак! Та я навмисне старалася так одягтися, щоб не привертати твоєї уваги, а вийшло навпаки!"
- Денисе Олеговичу, я так зрозуміла, мене на цю посаду обрали за мої розумові здібності. Дрес коду я не порушую, кросівки змінила, що вам ще потрібно? - обурено випалила я.
- Мені потрібно, щоб на вас приємно було дивитися, щоб не соромно було взяти з собою на зустріч. А зараз при погляді на вас у мене таке відчуття, що я з'їв цілий лимон.
- В приймальні є цукор, можете підсолодитися, принести? - підколола його, посміхаючись.
Денис Олегович якусь мить дивився на мене, потім зітхнув і запитав:
- Про що ви хотіли зі мною поговорити?
Я коротко пересказала розмову з Олексієм Ігоровичем, пропускаючи подробиці і помітила, як потемніли очі генерального.
- Знову лобіюєте інтереси мого програміста? Чарівна і приваблива, завтра очікувати черговий букет чи може вже сьогодні?
Я не приховувала свого здивування. Це що таке тільки-но було?
- Денисе Олеговичу, мені не зрозумілі ваші емоції. В Олексія Ігоровича є тільки одна жінка, для якої він прихилить небо - це його мама! Особисто для мене він просто колега.
- Такі подробиці вже знаєте! - поглузував генеральний і більш серйозно запитав:
- Тобто квіти не від нього?
- Ні.
- А від кого?
- Запитайте у Аліночки. Ви ж самі припустили, що я не варта такого букету.
- Я не це мав на увазі, - буркнув Денис Олегович.
- Правда? А мені здалося ви дуже чітко висловилися на мою адресу! - почала закіпати я.
- А-а, зрозумів, вам шкода букету. Це і не дивно. Я вам подарую кращий, якщо ви найближчим часом втілите в життя свої новації.
Я вскинула гордо підборіддя і дивлячись Тарновському у вічі промовила:
- Мені достатньо моєї зарплатні згідно контракту і подачки мені не потрібні. І якщо для вас має цінність мій проект - просто підпишіть доручення на створення софту і все!
Денис Олегович глипнув на мене, посміхнувся кутиками губ і перевів погляд в монітор. Щось поклацав на клавіатурі, набрав декілька речень і з принтеру вискочив документ. Він взяв доручення, перечитав, підписав, поставив печатку і простягнув мені:
- Будь ласка!
Я взяла і переглянула зміст. А тим часом генеральний набрав комбінацію цифр на міні АТС.
- Ало, Андрій Петрович? Зайдіть до мене. В моєї асистентки є цікава пропозиція.
Поклав слухавку і звернувся вже до мене:
- Вирішив вам трохи допомогти, тож у вас декілька хвилин, щоб зібратися з думками. Кави хочете?
В горлі пересохло до спазму. От що за людина: з вогню та відразу в полум'я.
- Дякую, я б випила простої води.
- Будь ласка, кулер під вікном.
Я мовчки піднялася і попростувала в необхідному напрямку. Взяла стаканчик з водою і дивлячись у вікно пила маленькими ковтками.
"На квіти не заслуговую, щоб подати мені води теж, та і взагалі у мене немає смаку, а головне все це бабій не соромиться говорити мені у вічі. От радіти чи плакати?"
Жіноча гордість волала і обурювалася, а розум наказував їй заткнутися і потерпіти.
Двері кабінету прочинилися. Спочатку зазирнув, а потім увійшов до приміщення жвавий, скуйовджений чоловік.
- Викликали?!
- Так, сідайте, - генеральний показав на крісло поруч з моїм.
Андрій Петрович виявився цікавим співбесідником. Він уважно вислухав, що я пропоную, дещо ми відкорегували і в цілому всі залишилися задоволеними.
Взявши доручення для Олексія Ігоровича, головний менеджер відділу розробки побіг ощасливлювати своїх підлеглих.
Я теж поквапилася покинути кабінет.
- Софіє Сергіївно, зачекайте! Я так розумію, ви тимчасово вільні, тож у мене до вас є завдання. Сподіваюся ви зможете його виконати.
Я знову сіла на своє місце в очікуванні.
Денис Олегович почав крутити в руках ручку, потім щось для себе вирішив і мовив:
- Я хочу порвати зі своєю дівчиною, наші стосунки дуже затягнулися, що не в моїх правилах. Ось вам картка, ось пароль.
Він написав чотири цифри на стікері передав мені і продовжив:
- Купіть їй щось на згадку з золотих прикрас на свій смак, - тут він скривився, мабуть згадав, що з цим у мене проблеми, - І відправте кур'єром за цією адресою.
Він забрав в мене стікер і на звороті дописав дані.
Я в шоці знову взяла папірець і карту. Було враження, що я порсаюся у чужій брудній білизні.
- А чому ви самі цього не зробите? - поцікавилася у генерального.
- Маю важливіші справи, а ще декілька днів терпіти її немає сил.
- Це якось не дуже гарно з вашого боку, по відношенню до дівчини. Вона ж може у вас закохана, а тут такий удар - зауважила я.
- Слухайте, - розсердився генеральний, - У вас якісь там ідеали і принципи в голові. Ви цілком можете собі їх дозволити, адже не маєте ніяких стосунків. Такі як ви - живуть мріями і фантазіями про принців і білих коней, коли інші насолоджуються повним життям. Катя знала про умови, на яких ми зустрічалися, тож будьте добрі, купіть їй якусь золоту цяцьку і квіти, щоб вона вже відсохла від мене. Все ясно?!
Відредаговано: 07.09.2024