Робочий день в п'ятницю проходив на диво спокійно. Аліночка звісно не перетворилася на янгола, але мені не набридала. І навіть, виконувала свою роботу: приймала телефонні дзвінки, вхідну документацію, яку старанно розкладала по теках і ховала до сейфу. Я, як і обіцяла, обережно показала їй приховані камери. Дізнавшись, що вона весь час була під прицілом, секретарка знітилася, але швидко себе опанувала.
Під кінець дня, коли я майже закінчила зведений звіт, в корпоративному чаті мені прийшло особисте повідомлення від якогось Лорда тіней:
- Привіт, принцесо!
Я посміхнулася, мабуть, помилилися, і вирішила не відповідати. Коли знову пискнуло сповіщення:
- Чи може твій покірний раб сподіватися на прощення?
"Нічого собі, якесь збочення, і хто це таким займається на робочому місці. А може це так вирішили пожартувати наді мною?"
Згодом прилетіли руки складені в молитві, декілька сердечок і троянд.
Я не витримала і вирішила відвадити цього Лорда. Швидко набрала на клавіатурі:
- Вибачте, але здається ви помилилися і не тій пишите. Не відволікайте від роботи, будь ласка!
- Як скажеш, принцесо! ( і смайлик з поцілунком).
Ці сповіщення вибили мене з колії, тому я вирішила взяти роботу додому. Спакувала ноутбук і документи в сумку, зачинила офіс, спустилася на перший поверх і здала ключ на вахту.
Коли йшла через фойє, відчула, що хтось намагається зняти з плеча мою сумку.
Різко повернулася і наштовхнулася на Сергія. Господи, який же він високий!
Чоловік щиро посміхався своєю голлівудською посмішкою.
- Софіє, дозвольте я допоможу! Ви така тендітна, а ця ноша занадто тяжка.
І не чекаючи моєї відповіді він повісив сумку на своє плече. А я задивилася в його зелені очі, які вабили, мов річковий вир.
Подумки струснула головою, скинувши з себе заціпеніння. "Спокійно, Софіє, це просто гарний чоловік зовні, а всередині нахаба і хам, а ще просто колега!" Спрацювало. Я опанувала себе і мовчки дозволила Сергієві нести ноутбук, якщо він цього так хоче.
Ми вийшли на вулицю. Теплий травневий вітерець грайливо розтріпав пасма мого волосся, що вибилися з зачіски.
- Софіє, дозвольте я вас підвезу додому? - запропонував Сергій.
- Дякую, але я маю власне авто, тож підвезу себе сама.
- О, я міг здогадатися! Це мабуть щось маленьке?
- Так, звісно, я ще і їздити не вмію, а паркуватися, то взагалі не моє!
Сергій сприйняв мою іронію за чисту монету. На парковці він, мабуть, видивлявся щось на зразок смартмобіля чи "Део Матіза".
Він так захопився, що не помітив, як я сіла в майже трьохтонний чорний позашляховик.
- Сергію, віддайте, будь ласка, ноутбук!
- Га? Що?
Він покрутився, поки його погляд не зупинився на мені.
- Ні фіга собі! Це що ваша автівка? Так це ж звірюка! Три літри двигун! Це ж скільки він жре!
Сергій механічно віддав мою сумку і з цікавістю маленького хлопчика побіг навколо "Ауді", заглядаючи в кожну шпаринку.
Я почекала поки він вгамується і завела двигун.
- А можна проїхатися? За кермом, будь ласка!
Нахаба просунув в салон спочатку свою голову, а потім ледь не витиснув мене з водійського сидіння. Я обурливо випхала його на вулицю.
- Агов! Сергію, охолоньте! Це всього навсього вживана автівка і не останньої модифікації.
- Та це ж крутяк! І де це ти таку тачку взяла? На твою зарплату не купиш! - підозріло запитав він.
"Ну хам - є хам! Швидко ж в нього спілкування на "ви" закінчилося!"
Я захлопнула дверцята, опустила скло і промовила:
- Одна моя знайома, коли побачила мій гардероб, висловила припущення про багатого папіка, тож ви, Сергію, можете думати те саме. Дурень думкою багатіє!
У мого "кавалера" витягнулося лице і поки він переварював інформацію, я рушила з місця і спритно виїхала з паркувального майданчика.
"Цей екземпляр мене знову вибісив!"
Зупинилася в безпечному місці, щоб трохи посидіти і зібратися з думками.
"Дома на мене чекав Матвійчик, тож потрібно купити чи приготувати щось смачненьке, а на вихідні сходити з ним десь погуляти!" Переключилася на сина і ніжно посміхнулася, згадуючи про нього. Ні хвилини не шкодувала, що народила його, бо саме в ньому зосередився весь сенс мого буття.
Звісно мені б хотілося, щоб у Матвійчика був тато, а в мене коханий чоловік, але якось за чотири роки я не те б що не мала жодних стосунків, а навіть не зустрічала бажаючих зі серйозними намірами ці стосунки зі мною розпочати.
Може дійсно зі мною щось не так? Уважно подивилася на себе в дзеркало: миловидне обличчя, виразні очі, пухкі вуста, рівний невеликий ніс, густе волосся. Не фатальна красуня, але і страшком мене назвати язик не повернеться. Занурившись в свої думки, я виїхала на дорогу і рушила в бік свого дому.
В квартирі пахло свіжою випічкою. Марія Павлівна спекла свої фірмові кекси з родзинками та горіхами.
Градус настрою різко поповз догори. Залишивши за порогом свої дрібні негаразди я з радістю розчинилася в своїй маленькій сім'ї.
До речі про сім'ю. Я так і продовжувала підтримувати байку про Туреччину. Раз в рік літала туди з Матвійчиком на відпочинок, а більше, щоб зробити чергове портфоліо. З Турецької сімки періодично відправляла мамі свіжі фотографії і коротенькі смс про себе і сина.
Найбільше я боялася її відповіді, тому швидко виймала карточку з телефону і ховала до наступного разу.
Тільки ставши матір'ю я сповна відчула всю тупість свого вчинку, але так і не змогла наважитися зателефонувати батькам і сказати правду.
Відредаговано: 07.09.2024